54 
er saa elendig udstyret fra naturens haand, saa maa man ikke tro, at 
det samme gjælder for hele den øvrige del. Vi vil ikke tale om rig- 
dommen paa kul og kobber, eller endog om guldminerne, som engang 
i tiden øvede saadant kraftig tiltrækning paa hele verdens eventyrere og 
lykkejægere — bortseet fra dette, saa er det med Australien som med 
Afrika; ligesom dette har andet at opvise end Sahara og Kalahari, saa 
besidder ogsaa Australien andre landskaber end disse ufrugtbare ørke- 
ner; det har sine kyster, som ikke altid er ufrugtbare; det har sine 
fjeldstrækninger og sine høidedrag, hvor der findes prægtige landskaber; 
og heller ikke skovene eller busklandet kan regnes for ørkener, som 
vi skal se. Faar den bare lidt vand, saa er jordbunden straks ingen- 
lunde ufrugtbar, og faar den 1 tilgift den tropiske sols straaler, saa kan 
den frembringe en herlig plantevekst. FEfterhvert som man nærmer sig 
fjeldene og ekvator, bliver naturen smuk eller endog storartet. 
Engang 1 tiden, da man behagede sig i at rakke ned Australien, 
manglede det ikke paa videnskabsmænd, som fremholdt den mening, at 
dette fastland med dets blanding af eiendommelige livsformer, havde 
tjent som samlingssted for de andre fastlandes skarn og affald. 
I vore dage mener derimod geologerne, at det er det ældste fastland, 
det som først har dukket op af havet, og zoologerne har bragt paa det 
rene, at visse af dets pattedyrformer er ældre end nogen af dem, 
som findes paa andre steder af jorden. Først og fremst tænker man 
da paa det merkværdige næbdyr: en fireføddet fugl, en sammenblan- 
ding af svømmefugl, krybdyr og pattedyr, hvad der fuldt vel berettiger 
den til at bære navnet paradoxus. Da det første næbdyr blev bragt 
til Europa, vilde datidens authoriteter 1 iang tid ikke tro andet, end at 
der forelaa en meningsløs forfalskning, at man havde syet eller limet 
et andenæb paa skindet af en muldvarp. I virkeligheden er det muld- 
varpen, det mest ligner i vaner og levevis, og kolonisterne, som ikke 
kjender dets latinske navn, kalder dem derfor ogsaa »vandmuldvarp<, 
skjønt det 1 visse retninger minder om bæveren eller odderen, skjønt 
hannens bagben er forsynede med ordentlige hanesporer, og skjønt 
det kan rulle sig sammen som et pindsvin. Næbdyret dykker altid, 
dels forat skjule sig — det er nemlig det frygtsomste dyr, som findes, 
er ræd for alt, som om det vidste, at det hører til en dødsdømt 
art, hvis dage er talte — dels forat søge føde, som den leder frem 
mellem store blade, som ligner vore vandliljers, eller mellem elvenes 
rigdom af vallisneria. 
