57 
man følger de sidste aars rige biologiske literatur, faar man det 
sterkeste indtryk af, at alle mere eller mindre klart erkjender et 
indre udviklingsprincip, der har en overveiende og afgjørende betyd- 
ning, medens de saakaldte darwinske love kun tillægges en vis under- 
ordnet modificerende indflydelse. Det er dette, jeg i mit skrift har 
fremholdt, og jeg tør henvise til de citater og udtalelser, jeg der 
har anført. Naar jeg særlig nævner citaterne af Virchow fra 
Edinburgh universitetets jubilæum fra 1883 og hans tale ved natur- 
forskermødet i Berlin i 1886 og Cohns foredrag ved samme leilig- 
hed, tør jeg vel antage, at mine citater er tidsmæssige og hentede 
fra vor tids første autoriteter. Med hensyn til det for anthropolo- 
gien saa vigtige spørgsmaal om menneskets nedstammen, har jeg 
benyttet de nyeste og bedste kilder. Hartmann: »Die menschen- 
åhnlichen Affenc, Berlin 1882, og Ranckes anthropologi: »Der 
Mensch, Leipzig 1887. Jeg fastholder derfor, at min fremstilling 
er baade korrekt og i fuld overensstemmelse med den biologiske 
videnskabs nuværende standpunkt. Min opfatning af abiogenesen 
er Virchows, og nogen yderligere retfærdiggjørelse behøves vel ikke. 
Hvorledes en naturforsker i vor tid kan tro paa abiogenesen 
forstaar jeg ikke. Hvad ordet udvikling angaar, maa vi alle aner- 
kjende den, og striden dreier sig nærmest her om hvilken udstræk- 
ning og betydning, man skal give dette tvetydige og misbrugte ord. 
At der i en tidligere periode har været stor foranderlighed i livs- 
formerne ligger klart for os i palæontologien, men ligesaa sikkert 
er det, at i den nuværende organiske verden er formerne fæstnede 
maaske paa enkelte undtagelser nær. I den periode, vi nu lever, 
er der ingen forandring eller udvikling, det organiske livs former er 
faste, variabiliteten er meget indskrænket, og artens type bevares 
under de tilfældige afvigelser; ordet evolution tilhører derfor fortiden. 
Vil man tage et exempel kan man tage mennesket. Fra den første 
celle af og gjennem det embryonale stadium er der en række af 
de vidunderligste organ og formforandringer, organer dannes, træder 
tilbage og forsvinder, andre opstaar for atter igjen at omdannes, 
indtil udviklingen paa et i forhold til livets længde forholdsvis kort 
stadium ophører; formerne og organerne er fæstnede, og fra nu af 
er der i det lange tidsrum, hvori livet senere varer, og som er 
mange gange længere end det, hvori udviklingen fandt sted, ingen 
forandring mere. Af den omstændighed at der i et tidligere sta- 
