60 
stykke at skrive en bog paa 60 sider, om »den nyere mnatur- 
anskuelse« uden en eneste gang at føle trang til at sige, hvad han 
selv mener om det vigtigste led: descendentslæren — naar han 
taler om den, indhyller han sig i en rummelig sæk af »kjendskab« 
og anerkjendelse« og »tilegnelse« og »befrugtende indflydelse« og 
fremfor alt citater og atter citater. 
Men diskuttere med en sæk fuld at bare citater — det er spildt 
arbeide. 
Nogen videre diskussion herom vil ikke finde sted i »Naturenc. 
Mindre meddelelser. 
Difteritens mikrobe og gift. Allerede i 1883 angav prof. Klebs 
at have fundet en liden bacil, der skulde være difteritens aarsag; det 
følgende aar blev denne bacil nærmere beskrevet og undersøgt af 
Löffler; han rendyrkede den og overførte den paa dyr, der alle fik 
en difteritlignende sygdom, men ingen af dyrene fik den efter difterit 
almindelige lammelse, hvorfor Löffler udtalte sig noget forbeholdent 
om den af ham undersøgte bacils forhold til difterit. Nu har to fransk- 
mænd, Roux og Yersin atter undersøgt den samme bacil og har for 
det første bekræftet alle Löfflers resultater, man er dernæst kommet 
et skridt videre, idet de har fundet, at bacillen præparerer en gift, der 
inficerer den hele organisme. De har filtreret sine kulturer saaledes, at 
de har skilt bacillerne fra den vædske, hvori de levede, og denne vædske 
viste sig ved indsprøitningen hos dyr at være giftig og at indvirke paa 
dyrene paa akkurat den samme maade, som om man havde skaffet 
dem difterit. Vi har altsaa her det samme som kortelig omtaltes i vor 
notits om vakcination med ptomainer. De to herrer Roux og Yersin 
har nu foresat sig at forsøge hos dyr, om man kan vænne dem til 
giften, med andre ord vakcinere dem mod difterit. Kan dette ske, vil 
der neppe være mnoget iveien for, at man ogsaa vil kunne vakcinere 
mennesker mod denne herjende sygdom. 
Kobberets giftighed, der jo har været anseet for en faststaaende 
kjendsgjerning, bestrides nu af Dubois. Han har, efter hvad »Die 
Natur« meddeler, i maanedsvis givet forskjellige dyr betydelige doser 
krobersalte daglig uden at merke nogen skadelig virkning. Den dag- 
lige dosis varierede mellem 0.005 og 0.002 gr. pr. 0.450 kilogram 
legemsvegt, hvilket for et menneske, der veier 45 kilo, vilde svare til 
doser paa mellem ca. 0.6 og 2.7 gr. Selv saa store mængder skulde 
altsaa være uskadelige. Ja Dubois gaar endnu videre; han anfører 
at arbeidere, som er beskjæftigede med kobberudvinding og kobber- 
støbning, er uimodtagelige for smitsomme sygdomme, f. eks. kolera; vi 
slutter deraf, at kobbersalt bør kunne faa anvendelse i medicinen som 
