78 
øieblikkelig overgroet, selv paa hvælvingernes buer hænger mosen sig op 
i tætte, pragtfulde guirlander og frynser, og paa jorden breder den tykke, 
bløde, straalende tæpper. Men heller ikke fantastisk uhyggelige billeder 
mangler i bregneskovenes forvirrede og overvældende rige vegetation. 
Ungtræer ligger væltede, stammer er saarede i voldsomme, oprivende 
kampe og ligger døende bortover jorden, eller søger forgjæves atter 
at reise paa hovedet; 1 det fjerne skimter man i det usikre lys slange- 
agtige skikkelser, der rører sig en verden af eventyrlige væsener med 
svage ubestemte omrids, klamme krybdyr snor og vælter sig frem, fly- 
vende skabninger strækker sig og plasker og slaar med tunge vinger; 
forverdenens ichtyosaurer synes at holde raad med flyveøglerne; slanke firben 
glider frem mellem tunge krokodiller; drager parrer sig; leguaner slaas 
med gekkoer og slanger fortærer hinanden. Man kommer at tænke paa 
gamle tiders frygtelige guddomme, hydraer og minotauruser væltende sig 1 
dyndet, hvor de hørte hjemme, rodende sig frem af menneskeaandens 
mørke afkroge, hvor forstandens lys endnu ikke havde naaet hen. 
En tynd, uformelig skabning, med en opblæst bug, skindmagre 
lemmer, strittende haarvekst, et grinende fjæs og en abelignende skik- 
kelse — saaledes har man oftest skildret os australnegeren, og dette 
billede af ham er det, som gjennem talrige illustrationer er blevet al- 
mindelig kjendt. Bory de Saint-Vincent stiller Australiens indfødte” 
paa niveau med mandrillen, en lavtstaaende abe. Rienzi sætter ham 
under orang-utangen. »En chimpansé uden hale« siger flere engelske 
forfattere. Særlig hos Alfred Maury vrimler der af den slags udta- 
lelser og Warke mener, at »hvis der ellers kan være tale om forstand 
hos en saadan skabning, saa er den, efter competente mænds udsagn, 
kun sammensat af forkrøblede instinkter«. »Han har alle de laster, 
som burde være ukjendte blandt menneskene, og dertil endnu endel, 
som hans stamfrænder aberne vilde rødme over« paastaar Butler 
Earp. »Han er, kortsagt, det fæleste af alle skabte væsener« erklærer 
endelig Morhange. Man syntes næsten, man var altfor ædelmodig, 
naar man ikke satte den stakkels skabning udenfor menneskeheden. 
I vore dage, da vi kjender australnegeren bedre, omtales han med 
mindre foragt, omendskjøndt man fremdeles holder ham for det lavest- 
staaende medlem af arten menneske. 
Jo mindre kjendt en vild stamme har været, desto mere lavtstaa- 
ende har man altid holdt den forat være; vor uvidenhed har forstørret 
dens dumhed, og vi har overvurderet afstanden mellem det vilde og 
det civiliserede menneske. Der er større lighed mellem de forskjellige 
