79 
racer, end man har troet; ulighederne i forstands- og følelsesliv er mindre 
væsentlige, end man har været tilbøielig til at mene og, hvad man ikke 
gjør sig tilstrækkelig klart: det er blandt de civiliserede nationer, at vi 
finder exempler paa den sløveste intelligents og den perverseste moral. 
Lad os imidlertid med engang sige, at de nævnte, lidet smigrende 
skildringer af Australnegerne skriver sig fra de første reisende, som 
tilfældigvis traf paa stammer, der var ødelagte og oprevne af hun- 
gersnød. Det første indtryk var da bestemmende for den senere tids 
opfatning. Ogsaa naar det gjælder iagttagelser er det saa, at de, som 
kommer først til et fremmed land, skriver love, der i lang tid beholder 
sin gyldighed. 
Da det fastland, som først dukkede op — ialfald indtil det mod- 
satte bevises — maa antages at være det, hvor de ældste dyriske 
væsener saa dagens lys, saa har den engelske naturforsker Wallace 
fundet sig berettiget til at fremsætte den mening, at Australiens indfødte 
er en levning af menneskehedens ældste gren, som overalt ellers er 
bleven fortrængt, jaget bort og tilslut udryddet af yngre racer, der 
stod lidt høiere med hensyn til forstand og styrke. Dog mener han, 
at der ogsaa dybt inde i skovene i Mellem-Indiens bjerge findes nogle 
andre efterkommere af disse menneskehedens ældste forfædre. Til denne 
mening sluttede Peschel sig, den kompetenteste paa disse omraader, 
og ogsaa Huxley har, uden at behandle spørgsmaalet i sin helhed, 
fundet, at der er talrige overensstemmelser mellem Australiens vilde og 
de hinduiske hill-tribes, 1 hvilke Topinard paa sin side ser de 
ældste europæiske folkefærds oprindelige stamfædre. 
Selv giver australierne sig navnet »De langhaarede sorte<. Deres 
haar, som er glat eller svagt kruset, har ingen lighed med afrikanernes 
uld, men er svagt krøllet og danner ofte virkelige lokker — og det under- 
tiden blonde. Ligesom blandt rødhuderne bærer ogsaa her mændene det 
længste haar, ikke fordi kvinderne har svagere haarvekst eller mindre 
blødt og glinsende haar end mændene, men fordi deres herrer og 
mestre vil have det saaledes. En kvinde dernede vilde anse det for 
uanstændigt, om hun lod sine krøller og lokker falde ned over skul- 
drene — tvertimod, tør man mnæsten sige, hvad der er skik og brug 
hos os. Huden er mørk, varierende mellem skiferfarvet og chokolade- 
brun, men bliver lysere, jo kraftigere individerne er, og jo bedre næring 
de faar. Læberne er tykke som negerens, men paastaaes at være krum- 
mede paa en anden maade; tænderne er altid smukke og regelmæssige, 
med noget mindre skarpe og spidse skjæretænder end hos os. De 
store individer blandt dem svarer omtrent til vore middelsstore, mens 
