84 
Vi ved nu, at solen, stjernen i vor planteverdens midtpunkt, slet 
ikke har den opgave direkte at tjene til opholdssted for levende væse- 
ner, men at tvertimod dens bygning paa en merkværdig maade er ind- 
rettet paa at danne det store reservoir for de kræfter, som skal belive 
og bevare systemet. Vi ved nu at den er indrettet saaledes, at den 
ikke alene kan udsprede over de verdener, som den ved sin masse 
holder knyttet til sig, indvirkninger saa rige, at de for os er næsten 
ufattelige, men at den ogsaa uden ophør forynger sig selv, saaledes at 
de verdener, for hvilke den danner det livgivende arnested, har faaet 
sin fremtid sikkret for umaadelige tidsrum. 
Imidlertid vilde det være urigtigt at tro, at disse nye forestillinger 
om solens rolle og bygning er en frugt af direkte iagttagelser, vi er 
ikke komne til dem ved undersøgelse af dens overflade. 
I den afstand, 1 hvilken solen befinder sig fra os, vilde vi, selv med 
vor tids kraftigste instrumenter, ikke kunne skjelne organiske væsener, 
selv om disse var store som giganter. Ved solphotografiens seneste 
fremskridt er vi nu naaet til at kunne iagttage ujævnheder i soloverftaden 
saa smaa som !/i9—)/15 buesekund; men selv til denne yderst lille 
vinkel svarer gjenstande paa næsten 50 kilometers tvermaal. 
Men hvorledes er man da kommet til dette nøiagtige kjendskab 
til solsystemet. 
Vi maa her erindre os en ting: enhver stor opdagelse indeholder 
konsekventser, hvis udstrækning og bærevidde det fra begyndelsen af 
er umuligt at beregne, men som altid gaar ud over grænserne for det 
spørgsmaal, opdagelsen egentlig gjaldt. Det er overalt saa, naar der 
gjøres flere slige opdagelser 1 forskjellige grene af en og samme viden- 
skab eller i nærbeslegtede videnskaber, at disse opdagelser senere ved 
slutninger leder til uventede kundskaber, som i almindelighed gaar langt 
videre end det, som resulterede af enhver af disse opdagelser, naar den 
betragtedes for sig alene. Det er endvidere saa, at i den menneskelige 
videns system hænger alt sammen, det ene kjeder sig saa nøie til det 
andet, at man ikke kan indføre i systemet en ny sandhed, uden at den 
medfører uanede konsekventser paa grund af sin sammenhæng med 
alle andre, 
Astronomien byder os i vore dage et meget merkeligt eksempel 
paa denne sandhed. 
De store opdagelser, som 1 den sidste tid har været gjorte i him- 
melfysiken, i forbindelse med de kundskaber, som kikkertens opfindelse 
har bragt ind 1 videnskaben, tillader os nu at betragte himmellegemerne 
