85 
paa en hidtil uanet maade og at indføre 1 universet begreberne alder 
og udvikling, begreber som hidtil udelukkende var forbeholdt en 
klasse jordiske fænomener. Hensigten med nærværende foredrag er at 
vise, hvad disse 'ord alder og udvikling, anvendt paa stjernerne, vil 
sige, og hvad det er, som har ledet til at indføre dem i videnskaben. 
Ordet alder forudsætter en tilværelse, som har en begyndelse, en 
udvikling, en ende. »Alder« indeslutter i sig en kreds af fænomer, som 
kan maales i tid. Det, som er evigt, har ingen alder. 
Udtrykket »stjernernes alder« tilkjendegiver da, at disse stjernar er 
undergivet lovene for en udvikling i lighed med den, som viser sig 
for os hos vor klodes organiske væsener. 
Disse stjerner altsaa, hvis lys synes at være overjordisk og af en 
ren himmelsk natur, disse stjerner, hvis uforanderlighed saa ofte har 
været taget som symbol paa uforanderligheden selv, og som vor skole- 
lærdom og vore traditioner har vænnet os til at betragte som himmelens 
evige fakler, de er dog, ligesom vore jordiske væsener, undergivet lovene 
for fødsel og død, ogsaa de staar i afhængighedsforhold til tiden og 
undergaar forandringer, som om de var levende væsenere. —Stjernerne 
er sole ligesom vor egen, og de er underkastede udviklingslove, hvoraf 
da igjen for dem følger en begyndelse, en virksomheds ligesom en for- 
faldsperiode og en ende. 
Læren om en udvikling af stjernerne er endnu ikke fuldstæn- 
dig og studeret i alle sine dele, men den paatrænger sig nu, og den 
bør indføres i videnskaben, for hvilken den vil betegne et af de vigtigste 
fremskridt, en af dens smukkeste erobringer. 
Vi vil da i korthed undersøge, hvorledes ideen om stjernernes ud- 
vikling følger af de opdagelser, som er gjorte i astronomien siden renais- 
sancens tid, og hvorledes spektralanalysens sidste erobringer har tilladt 
os at trænge ind i bygningen af et saa stort antal af disse i det umaa- 
delige himmelrum udbredte sole, at vi med høi grad af sandsynlighed 
kan inddele dem efter deres relative alder, det vil sige efter det punkt 
1 udviklingen, til hvilket de er naaede i det uhyre løb, de er kaldet til 
at gjennemile. 
Tanken om en udvikling i lignende betydning, i hvilken vi tager 
den, finder vi fremsat allerede i de græske filosofiske skoler. Og 
det kan igrunden ikke forbause os; thi disse merkelige skoler har med 
en ganske forbausende sans for naturfænomener diskutteret alle ideer, 
forsøgt at løfte alle problemer og fremsat de høieste sandheder. Vi 
