86 
finder hos dem oprindelsen til vore meninger og videnskabelige metho- 
der, ligesom vore kunster hos dem finder sit høieste udtryk og sine 
ypperste mønstre. 
I middelalderen kunde ikke udviklingslæren komme frem. Den 
antagelse, at universet var dannet af en substans, som var unddraget 
alle vor jords forandringer, modsatte sig bestemt dette. 
Men med renaissancen fik vor lære atter sine fasteste grundlag og 
sin rigeste udvikling. 
Da opfandt man det merkeligste instrument, som mennesket har 
været i besiddelse af for at studere himmelen, og dette instrument er i 
geniets haand det, som trænger længst igjennem — enhver har vel alle- 
rede forstaaet, at jeg mener den af Galilei opfundne astronomiske 
kikkert — med sin kikkert, der var af pap og havde daarligt glas, saa. 
stort som en af vore gamle sølvdalere opdagede Galilei Jupiters maaner,, 
Venus's phaser, maanens bjerge o. s. V. 
Ligheden i form, bevægelser og fysisk beskaffenhed mellem plane- 
terne og jorden blev pludselig klar. I stedet for disse enkle, glimrende 
punkter, som mere ligner blus end verdener, lærte Galilei os, at vi i 'dem» 
havde kloder, som viste antydninger til fastlande og atmosfære, og som: 
havde drabanter ligesom jorden. Med et ord: planeterne var kloder 
ligesom jorden, og de viste sig for os her paa jorden paa samme maade,. 
som jorden vilde vise sig seet fra en af dem. Med hensyn til udvik- 
lingslæren havde disse kjendsgjerninger en umaadelig rækkevidde. Da 
planeterne er aldeles lig jorden, maa deres oprindelse være den samme, 
og de samme trin, som jorden vil gjennemgaa under sin tilværelse, de 
samme forandringer vil ogsaa de gjennemgaa. 
Samtidigt fattede et andet geni, ligesaa mægtigt som det italienske, 
Descartes, en forbausende dyb ide, som med et ord rummer jordens: 
oprindelse, udvikling og fremtid og dens forbindelse med solen: »Jorden: 
er, siger han, en med skorpe forsynet sol«. Dette tilkjendegiver, at den 
engang har været en glødende klode, saadan som solen er det nu. Paa. 
grund af dens, i sammenligning med solens, ubetydelige masse er den 
blevet afkjølet hurtigere, og fra denne afkjøling skriver sig saa atter 
dannelsen af dens faste overflade, af dens oceaner og af atmosfæren,. 
det vil sige dens overgang til at være en planet. Dersom vi nu for- 
binder med hinanden Galileis glimrende opdagelser og Descartes dybe 
blik, saa vil vi kunne hæve os lige til hele solsystemets opstaaen. 
Saaledes ser vi nu ideen om den naturlige dannelse og udvikling + 
besiddelse af vor planetverden. Men hvorledes vilde den ende, hvor 
ledes skulde den erobre himmelen? 
