88 
mer, hos hvilke omdannelsen viser sig paa forskjellige trin, at Herschel 
efterligner botanikeren, som, idet han gaar gjennem en skov og ser 
træer af en og samme art men af forskjellig alder, fra sine iagttagelser 
slutter sig til den udviklingskreds, som planten gjennemgaar. 
Denne theories rækkevidde er umaadelig. Først lader den os se 
verdenerne i vedvarende dannelse, noget som fuldstændig forandrer den 
ide, som man tidligere havde om universet. Dernæst aabner den, idet 
den fremsætter for os en dannelsesmaade for kloderne, et umaadeligt 
felt for undersøgelser og spekulationer. 
Det er herved, at Herschels theori er af saadan vigtighed for viden- 
skaben. Man maa ikke drøfte den filosofisk som en afsluttet doktrin, 
men antage den som fører og benytte sig af den under arbeidet for 
fuldstændig afsløring af himmelrummets gaader. 
Vi ser da ideen om himmellegemernes dannelse og udvikling, hvor- 
ledes den har gjennembrudt vort solsystems grænser for at styrte afsted 
til de yderste for os tilgjængelige egne af universet. 
Det staar da tilbage for os nu, hvorledes vi vil fylde det umaadelige 
svelg, som adskiller vor planetariske verden fra taagemasserne, det vil 
sige, paa hvilken maade udviklingstanken behersker stjerneverdenen. 
Det var kikkertens opfindelse, som gav læren om en udvikling det 
grundlag, som var uundgaaelig nødvendigt for den, naar den fra jorden 
skulde kunne trænge frem gjennem solsystemet. Det var anvendelsen 
af teleskopet, som tillod Herschel at anvende den paa taagepletterne. 
Det vil nu være spektralanalysen, som faar paatage sig arbeidet med 
stjernerne. 
Problemet er 1 virkeligheden for stjernernes vedkommende yderst 
vanskeligt. 
Stjernerne er enkle, glimrende punkter, og selv for vore kraftigste 
kikkerter viser de sig kun som saadanne, jo fuldkomnere kikkerten er, 
desto mindre bør disse punkter vise sig. Et saadant lyspunkt er om- 
givet af lysringe og viser ofte tindren. Lysringene skriver sig fra selve 
den maade, paa hvilken lyset bevæger sig, tindringen skyldes vor atmosfære. 
I dette viser kikkerten sig ikke at være det instrument, som passer for 
denne slags undersøgelse — man maa skifte methode. 
Denne methode er den, i hvilken man skiller ad de elementære 
straaler, som den studerede stjerne udsender. Istedetfor at studere lyset 
ved hjælp af det billede, det kan give os, analyserer man det, og denne 
analyse afslører for os den kemiske beskaffenhed af de legemer, som 
udsender lyset, og selv af de legemer, som findes paa straalernes vei, 
og som ved absorbtion kan ændre lyset. 
