39 
Jeg behøver ikke at gjentage historien om spektralanalysens opda- 
gelse og om dens første anvendelse, dertil har den været fortalt for 
ofte. Vi erindrer vist endnu, hvilken almindelig og uhyre opsigt det 
vakte, dengang man underkastede solens atmosfære en kemisk analyse 
og paaviste i den tilstedeværelsen af de fleste af vore jordiske metaller. 
Vi ved, hvorledes denne analyse snart udstrakte sig til stjerner og taage- 
pletter, og hvorledes videnskaben dengang kunde forstaa universets 
materielle enhed, denne videnskabens uhyre vigtige erobring, som har 
givet ideen om en udvikling det solideste grundlag, den til nu har faaet. 
Da nu jorden har været en glødende klode, som allerede har gjen- 
nemgaaet en hel række af perioder, før den naaede sin nuværende til- 
stand, og da alle disse fænomener har sin grund i afkjølingen, kan vi 
slutte, at solen, som er dannet af de samme elementer, ogsaa maa, 
rigtignok uendelig meget langsommere, men ikke destomindre lige uund- 
gaaeligt, gjennemgaa de samme faser, være underkastet en tilsvarende 
udvikling. 
Og kan nu stjernerne, som er dannede af lignende elementer, und- 
«drage sig denne samme store lov? 
Vi kan her føie til, at Herschels antagelse, ifølge hvilken de taage- 
pletter, som ikke ved teleskopets hjælp lod sig opløse i en mængde 
stjerner, var kosmisk stof og ikke stjernehobe, som paa grund af afstanden 
ikke lod sig opløse, er blevet bekræftet paa den mest slaaende maade 
af Huggins, som virkelig fandt, at disse uopløselige taagemasser viste 
«de eiendommeligheder, som er egne for glødende gasmasser. 
Det er altsaa berettiget at tale om udvikling ogsaa hos stjernerne, 
«ogsaa om dem at bruge ordet alder, noget som forresten er en simpel 
følge af det første. 
Dette er den gruppe opdagelser, som har ledet til indførelsen af 
læren om udvikling ogsaa i den astronomiske videnskab. 
Lad os nu undersøge, hvortil videnskaben støtter sig, naar den skal 
bestemme stjernernes relative alder. 
Det, den støtter sig til, er det spektrum stjernerne giver, beskaf- 
fenheden af det lys, de udsender. 
I sin almindelighed kan man sige, at jo høiere et færdigdannet 
himmellegemes temperatur er, desto mere lys vil det udstraale og i 
«desto længere tid vil det vedblive at være en bekjendt stjerne. 
Disse himmellegemernes beskaffenhed er vel endnu ikke saa fuld- 
stændig bragt paa det rene, at vi med sikkerhed kan angive, under 
hvilke omstændigheder denne almindelige regel holder stik, under hvilke 
