90 
ikke. Imidlertid nytter det for tiden ikke at lade sig opholde af den slags: 
vanskeligheder, og vi kan gaa ud fra, at der finder en sammenhæng: 
sted mellem en stjernes alder og dens varmegrad. 
Og varmegraden indvirker saa atter paa beskaffenheden af stjer- 
nernes spektrum. Lader vi alt lys, et lysende legeme udsender, passere 
gjennem spektralapparatets prismer, saa faar vi det opløst i de forskjel- 
lige straaler, hvoraf det er sammensat. Vi faar det hvide lys, stjernem 
udsender, opløst i forskjellige slags straaler, som i form af farvede baand 
er ordnede paa bestemt og lovmæssig maade i rækkefølgen, rødt, gult, 
grønt, blaat og violet. Og det billede, vi paa denne maade faar af en: 
stjernes spektrum, lærer os ikke alene stjernernes kemiske sammensæt- 
ning at kjende, men oplyser os foruden om flere andre egenskaber, 
ogsaa om stjernernes varmegrad. Hvis vedkommende himmellegeme 
bare er sterkt ophedet uden at være glødende, saa viser det sig i spektret 
ved, at de straaler, som 1 vort øie frembringer indtrykket af lys, mangler. 
Er stjernen derimod glødende, saa indeholder spektret straks baade ly- 
sende straaler og straaler, der, om de end er lidet synlige for øiet, dog 
let lader sig paavise ved sin virkning paa de fotografiske plader: det 
indeholder lysende straaler og kemiske straaler. Jo flere af disse sidste 
violette) straaler spektret indeholder, desto varmere kan man antage, 
at himmellegemet er, desto mere glødende er stjernen. Hvis en stjerne 
var overordentlig sterkt ophedet, saa kunde vi derfor nok tænke os, at 
den ikke vilde sende ud andet end disse straaler, som ligger udenfor 
spektrets violette ende, straaler, som ølet ikke er modtageligt for, og som 
kun kan paavises ved fotografiske eller thermoscopiske apparater. Under 
stigende temperatur er altsaa et legeme først usynligt, det blir derpaa 
synligt og blir atter ved end yderligere stigen af temperaturen usynligt. 
Spektret afspeiler nøiagtigt alle disse tilstande og tillader os at 
aflæse med merkværdig paalidelighed selv de mindste enkeltheder. 
En stjerne altsaa, hvis spektrum viser sig rigt paa violette straaler, 
vil da være en stjerne, hos hvilken ialfald de ydre lag har en meget 
høi temperatur. 
Der findes et stort antal af disse stjerner paa himmelen. Det er 
ialmindelighed dem, hvis lys for os viser sig hvidt eller blaaligt. 
Den merkeligste af dem er Sirius, som ved den mængde lys, den 
sender os, staar uden sidestykke paa himmelen. Sammenlignet med vor 
sol er denne stjerne uhyre stor. Dens spektrum viser os, at den er 
omgivet af en vældig atmosfære af vandstofgas. Uden tvil indeholder 
den ogsaa de andre metaller; men tilstedeværelsen af disse er vanskelig 
