gI 
at paavise paa grund af den kraftige udstraaling fra den uhyre atmosfære, 
hvis udstrømaninger skjuler de andre straaler. Alt tyder her paa et sol- 
legeme i den krafrigste aktivitet, og denne vil den beholde gjennem 
umaadelig lang tid. 
Efter Sirius, som er himmelens prægtigste stjerne, og som efter vi- 
denskabens udsagn endnu vil vedblive at være det gjennem lange tider, 
finder vi som en stjerne, der er omgivet af en mægtig atmosfære af 
vandstofgas, Vega, i stjernebilledet lyren. Ogsaa den er en hvid stjerne. 
Man antager, at ogsaa denne sol har en overordentlig høi temperatur, 
og at den endnu gjennem umaadelige tider vil være i virksomhed og 
udstraale lys. Disse to eksempler paa stjerner i fuld udvikling og sol- 
virksomhed er maaske de mest bemerkningsværdige, men ikke de 
eneste. Der findes paa himmelen et stort antal stjerner henhørende til 
denne klasse, ja vi kan endog sige, at størstedelen af de for øiet syn- 
lige stjerner hører did, Men samtidig har man opdaget en anden klasse 
af stjerner, hos hvem spektrets karakter viser en allerede langt frem- 
skreden fortætning. 
Istedetfor disse mægtige atmosfærer af vandstofgas, viser analysen 
et lavt, tæt, gasartet dække, som væsentlig er dannet af metalliske 
dampe. Vi gjenfinder hos dem nøiagtigt det samme som hos vor sol; 
thi ogsaa den hører til denne klasse af stjerner, hvis virksomhed vist- 
nok endnu er kraftig, men som dog, om vi kan anvende et sligt udtryk 
her, har tilbagelagt, hvad vi kunde kalde sin ungdomstid. Ialminde- 
lighed staar disse stjerners farver i et bestemt forhold til deres beskaf 
fenhed. De har ikke længere den glans, den blændende hvidhed, som 
er karakteristisk for stjernerne af første klasse, og nogle af dem er gule 
eller endog orangefarvede. 
Som eksempler paa saadanne stjerner kan vi først og fremst nævne 
vor sol, som, saaledes som netop bemerket, ikke længere hører til 
. første klasse. Dernæst kan vi nævne Aldebaran 1 tyrens øie. Vi ser 
den om vinteren som en temmelig klar stjerne, noget over og tilhøire 
for stjernebilledet Orion. Tænker man sig en bue gaaende igjennem 
de tre stjerner, som danner karlsvognens vognstang, og denne bue for- 
længet, vil den træffe paa Arcturus, en stjerne, hvis røde lys tyder paa 
en allerede langt fremskreden udvikling. 
Men der findes endvidere stjerner, som er naaede til en endnu langt 
mere fremskreden grad af sideral udvikling. Her røber spektret paa em 
uomtvistelig maade tegn paa en skjæbnesvanger afkjøling. Det violette; 
denne de høie temperaturers farve, mangler her næsten aldeles. Samr- 
