98 
ende hvert bærer et fodpar. Dulichia udmerker sig her atter ved 
fuldstændigt at mangle et af bagkropsleddene, og caprelliderne, 
der forøvrigt indtager en særstilling, saa man endog har udskilt dem 
fra de egentlige amphipoder, har til og med kun et bagkropsled. 
Det i form variable hoved, der i almindelighed er temmelig 
stort, bærer med faa undtagelser 2 sammensatte øine, der er høist 
vekslende i henseende til stilling, form og farve. Som oftest sidder 
de paa siden af hovedet og næsten i plan med dette, og fra at vise 
sig som et lidet kuglerundt punkt hos amphitoe til de uhyre op- 
svulmede kugler, der hos de fleste hyperider næsten indtager hele 
hovedet (se fig. 7) frembyder de alle mulige mellemformer. De 
færreste arter har sort øiepigment, oftest er det brunt, orange eller 
sterkt rødt i mange nuancer, i hvert fald har de arktiske former 
inden sin kreds et betydeligt antal arter med rødt eller gult pig- 
ment, som imidlertid desværre hurtigt delvis eller helt forsvinder paa 
spiritus. Hos en liden art, halimedon brevicalcar, synes det røde 
øiepigment at være noget mere bestandigt, idet jeg har havt eksempla- 
rer, som i flere aar paa spiritus har bevaret det, mens det hos nær- 
beslegtede arter kan være forsvunden inden kort tid. Hos en anden 
arktisk amphipode, lilljeborgia pallida, undergaar øinenes farve en 
merkelig forandring paa alkohol; hos det levende dyr er øinene 
runde og ganske lyst kjødrøde og stikker lidet af mod legemets 
gulagtige tone, men paa spiritus bliver de sortbrune, og ikke ret- 
tere end jeg mindes, holder denne farve sig uforandret. Den anden 
af slegtens to nordiske arter, I. fissicormis, har store nyreformede 
røde øine, hvis pigment aldeles udslukkes i spiritus; saa forskjellige 
forholde kan 2 nærbeslegtede former frembyde! Der var visselig 
paa dette omraade særdeles meget interessant at iagttage, men des- 
værre har jeg kun ganske leilighedsvis fæstet mig ved enkelte fæno- 
mener i denne retning, de anatomiske forholde har hidtil næsten 
udelukkende beslaglagt min opmerksomhed. 
Hos en artrig familie, oediceriderne, som har hovedet for- 
længet til et kortere eller længere næb af forskjellig form, sidder 
øinene hos nogle tæt sammenpressede som 2 halvkugler, kun ad- 
skilte ved en smal skillevæg, fremme paa spidsen af næbbet, hos 
andre er de mere sidestillede og plane, men indtager dog en stor 
del af hovedet; enkelte er blinde eller ialfald kun udstyrede med 
høist ufuldkomment udviklede synsorganer, som f. eks. en af de 
