I 13 
tarmen udgaar fra blodet fremgaar tydelig nok bl. a. af et tilfælde, 
som Virchow nylig refererte: en ung mand tog sig af dage ved at 
drikke en dosis cyankviksølv; der kom de karakteristiske forandringer 
i tyktarmen, mens hele fordøielseskanalen ovenfor, hvorpaa kvik- 
sølvopløsningen ogsaa havde virket, var ubeskadiget. Næsten ligesaa 
sikkert som forandringerne 1 tyktarmen finder man ved kviksølv- 
forgiftninger ophobet mikroskopiske kalkkorn i nyrekanalerne. 
Jeg skal ogsaa tage et exempel fra de organiske gifte. Virk- 
ningen af vore vegetabilske afføringsmidler skyldes den eiendomme- 
lige indflydelse, som de i dem indeholdte stoffe udøver paa tyk- 
tarmen. For flere af dem er det virkende stof funden at være et 
alkaloid, og dette udøver altid den samme virkning, hvadenten det 
sprøites ind i” endetarmen, tages gjennem munden eller sprøites 
ind under huden; til tyktarmen finder det altid veien, og der frem- 
træder dets virkning. 
Lignende særvirkning paa enkelte dele af legemet fremkalder 
alle gifte, de organiske saavelsom de anorganiske; bly f. ex. frem- 
kalder lammelse og atrofi af underarmens strækkemuskler, arsenik 
mere almindelige, udbredte lammelser, oxalsyre »myrekryben< og 
følesløshed 1 fingertoppene. 
For en del er det vel utvilsomt, at disse forskjelligartede virkninger 
udover i kroppen fremkaldes ved giftens virkning gjennem ryg- 
marven og nerverne, men for andres vedkommende, er det mindre 
sandsynlig. 
Den egentlige dødsaarsag ved forgiftning bliver 1 alle tilfælde 
giftens lammende indflydelse paa hjertet eller aandedrættet, men 
ogsaa denne virkning kan fremkaldes enten direkte, ved giftens ind- 
flydelse paa hjerte- og aandedrætsnerverne, eller indirekte ved at 
fremkalde en væsentlig kemisk forandring af blodvædsken. 
Blandt de organiske gifte skal jeg særlig fæste opmerksomheden 
ved de saakaldte ptomainer eller liggifte, saaledes kaldte, fordi 
man først fandt dem i lig. Det er gifte, som udvikles ved kemiske 
omsætninger af organiske stoffe; de fleste er uddragne af døde 
legemer, men de kan ogsaa udvikles i levende organismer, f. ex. 
muslingegiften. Til disse ptomainer hører vore madgifte: pølse- 
gift, ostegift o. s. v. Disse madgifte virker ogsaa ens, enten 
man faar dem ind gjennem munden, eller de sprøites ind under 
huden. De fleste af dem fremkalder brækninger, diarrhoe og andre 
8 
