133 
ner ned under en regn af forbandelser og efter talrige forgjæves for- 
søg; selv efterat planterne var hængte op paa enden af lange stæn- 
ger, der blev baaret paa skulderen, krøb dyrene langs stængerne 
ned paa bærernes nøgne skuldre, saa de endnu foraarsagede mangt 
et smertensskrig.< 
Man ser, planterne har et effektivt forsvar i sin myrevagt selv mod 
store dyr. Men nu er spørgsmaalet: har planten noget med, at dens 
stængel bliver hul og egnet til myretue, eller er den knolleformige stæn- 
gel kun et passivt materiale, i hvilket myrerne graver sine gange og ind- 
retter sine boliger? Vi ved jo, at mange planter saa at sige »efter opfor- 
dring« skaffer dyr et egnet opholdssted, f. eks. egebladene, idet de 
svulmer op paa de steder, hvor de anstikkes af hvepser og der danner 
galler, i hvilke hvepsens eg udvikler sig. Det samme kunde tæn- 
kes at være tilfældet med disse planter, men det er ikke saa, efter 
hvad undersøgelser at Forbes og Treub har godtgjort. Saar 
man nemlig paa egnede steder de smaa frø af myrmecodia, 
saa er det let at faa unge planter til at vokse op af frøene. Og 
passer man paa, at disse planter holdes isolerede paa steder, hvor 
ingen myrer kan komme til dem, saa finder man, at de ogsaa under 
de omstændigheder udvikler en hul knolleformig stængel med laby- 
rintlignende gange og med aabninger udadtil. De indretter altsaa 
en myrebolig, selv om der ingen indvaanere er til den. Har den 
rette sort myrer adgang, saa opslaar de sin bopæl i gangene, som 
de udentvil udformer videre, saa de kommer til at udgjøre en saa- 
vidt mulig hensigtsmæssig og rummelig bolig. — 
Nogle flere eksempler paa myrevenlige planters indretning skal 
vi 1 et senere nummer omtale. 
Dr. J. Brunchorst. 
Om arvelighed. *) 
De af mine tilhørere, der læser »Naturen<, vil maaske have be- 
merket, at prof. Lochmann i sit lille tilsvar til dr. Brunchorsts 
anmeldelse af hans bog om den nyere naturanskuelse taler om det 
»høist uklare begreb arveligheden«, som professoren mener er skrække- 
lig misbrugt. Jeg for min del er mest tilbøielig til at tro, at det 
er professoren, der er uklar og ikke begrebet. Det er vistnok saa, 
1) Foredrag i ,Selskabet til Videnskabelighedens Fremme". 
