134 
at man ikke ved, hvad arvelighed i virkeligheden er for noget, eller hvor- 
ledes eller hvorfor ting gaar i arv, og det er fremdeles saa, at der 
er mange fænomener, om hvilke vi ei kan afgjøre, om de skyldes 
arv eller ei, men dette er ikke ensbetydende med, at begrebet arve- 
lighed er uklart. Man behøver for at faa greie herpaa kun at holde 
sig til kjendsgjerningerne. Det er en uomstridelig kjendsgjerning, 
at børn ligner paa sine forældre og ligeledes, at de ofte ligner paa 
sine bedsteforældre eller oldeforældre, ja endog paa forfædrene langt 
længere tilbage, og dette fænomen har vi givet navn af arv. Der- 
med er der selvfølgelig ikke givet nogen forklaring af fænomenet, 
men alene et navn; det forholder sig hermed som med tyngde- 
kraften. Naar en sten falder til jorden, saa siger vi, at det er tyngde- 
kraften, der gjør det, og dermed er vi foreløbig tilfreds, skjønt ingen 
af os ved, hvad tyngdekraft er for noget. Nu er forholdet det med 
tyngdekraften, at af den kjender vi saa mange fænomener og fæno- 
mener af den art, at vi kan omsætte dem i tal og regne med dem. 
Vi lærer vore børn at kjende disse fænomener, og ved hjælp af 
dem at forstaa jordens og de andre planeters bevægelse og en hel 
masse andre ting; men vi ved derfor ikke mere om, hvad tyngde- 
kraften egentlig er for noget; dog kan vi ikke derfor kalde tyngde- 
kraften et uklart begreb; det begreb vi har om kraften er temme- 
lig klart, selv om dens egentlige væsen er os ukjendt. Omtrent 
paa samme maade forholder det sig med hensyn til arveligheden, 
kun at vi her ikke har et saa nøie kjendskab til kjendsgjerningerne, 
men dog stort nok til at kunne opstille en del foreløbige love for 
dens virkemaade. Det er saaledes for det første en kjendsgjerning, 
at børn ligner paa sine forældre; dog ved vi, at denne lighed ikke 
er saa stor, at børnene kun er tro kopier af forældrene; naar sligt 
stundom finder sted, saa finder vi det i regelen komisk, thi alminde- 
ligvis har børnene da allerede meget tidligt et noget gammelagtigt 
udseende og er tillige tidligt temmelig gammelagtige i sin tænke- 
maade, saa man om slige unge mennesker har det betegnende ud- 
tryk, at de gjerne kunde være sine egne bedsteforældre. Slige fore- 
teelser er nu som nævnt sjeldne, det hyppigste er, at børnene af- 
viger mere eller mindre fra forældrene, ofte saa meget, at vi forbauses 
derover, akurat som om vi forstod det mindre godt, end at de lig- 
ner paa forældrene. Begge dele er i virkeligheden lige uforstaae- 
lige for os. 
