136 
sygdom skyldes arv fra nervøse forfædre, hos hvem der har været 
en skavank 1 nervesystemet, der lidt efter lidt hos de efterfølgende 
generationer har voxet sig stor, saa stor tilsidst, at den frembrin- 
ger galskab. 
Arv af egenskaber paa tilsvarende alderstrin er lettest at 
lagttage for de sekundære kjønskarakterers vedkommende. Først 
ved kjønsmodenhedens indtræden blir disse karakterer tydelige. Og- 
saa ved sindssygdomme. Ved disse er det almindeligt, at sinds- 
syges efterkommere blir sindssyge ved samme alder, som avlerne 
blev det. 
Hvad videre angaar begrændsningen til kjønnene af arvelige til- 
stande, saa er den ikke absolut. Manden overdrager sine égenska- 
ber ogsaa til døtrene og mødrene til gutterne, men de blir hos 
disse oftest hvad vi kalder latente eller skjulte, dog ikke mere, end 
at gutterne kan overføre dem paa sine døtre og døtrene paa sine 
gutter. Herved synes arven at springe over et led, men gjør det 
altsaa i virkeligheden ikke. Dette tilbageslag af arven kaldes med 
et fremmed ord atavisme. Til at illustrere denne kan bedst tjene 
den ting, at naar man vil have en god melkeko, saa skal man ikke 
netop se at faa fat i en kvige, der er falden efter en god ko, 
men en, der er falden efter en god okse, som er søn af en god 
melkeko, som altsaa har denne til bedstemoder. Hermed hænger 
det saaledes sammen. Som De ved, har vi mænd ogsaa melke- 
kjertler, men kun rudimentære; de giver kun i yderst sjeldne til- 
fælde melk; men vi kan arve disse rudimentære kjertlers egenska- 
ber fra vore mødre, og det samme er tilfældet med oksen. Over- 
drager nu oksen videre disse melkekjertlers egenskaber paa en kokalv, 
saa blir denne en lige god melkeko som bedstemoderen. Eller 
oksen kan nedarve de samme egenskaber paa en ny oksekalv og 
denne igjen paa en oksekalv og saa fremdeles i flere led, indtil den 
sidste uksegeneration igjen nedarver den paa en kokalv. 
I dette sidste tilfælde vil altsaa arven tilsyneladende have sprun- 
get over mange generationer, men i virkeligheden ikke have gjort 
det. Mens vi i dette tilfælde kan danne os et begreb om, hvor- 
ledes den tilsyneladende atavistiske arv i virkeligheden har været 
kontinuerlig, saa er dette desværre i de fleste tilfælde af atavistisk 
arv ikke muligt, og i mangfoldige tilfælde er det yderst vanske- 
ligt eller aldeles umuligt at afgøre, om afvigende egenskaber, der 
