156 
Hvad tilslut caprellidernes geografiske udbredelse angaar, 
da viser Stebbings kart, at de er fundne under alle himmelstrøg, 
idet »Challenger« medbragte arter fra Bermudasøerne, Tristan da 
Cunha, Cap gode haab, Kerguelens land, Australien, Borneo samt 
Japan. Antallet af kjendte arter er ikke meget betydeligt, da mange 
senere er bleven inddragne som tilhørende kun forskjelligt kjøn eller 
alder; ved Norges kyster er fundet 17 arter, hvoraf jeg her nord 
kun har iagttaget 4, men etpar af dem forekommer til gjengjæld i 
desto større mængde, som jo individantallet af de fleste arter til- 
tager mod den nordlige bredde. 
J. Sparre Schneider. 
Mindre meddelelser. 
To iagttagelser. Indtil iaar har jeg troet, at naar vibehannen 
sætter sterten bent op tilveirs og brystet og hovedet ned, idet den 
dreier sig snart til den ene side og snart til den anden, saa troede jeg, 
det var bare en af de mange latterlige maader, hvorved fuglene opnaar 
at gjøre sig elskværdige 1 parringstiden. 
Men nu ivaar saa jeg viben bære sig saaledes ad paa en liden 
lyngtue, mens hunnen sad tæt ved og saa til. En stund efter kom jeg 
tilbage og saa da paa samme plet bare hovedet af en vibe op for 
lyngen. 
Jeg gik hen, viben fløi op; det var hunnen, som laa 1 et netop 
nyt udhulet rede, hvori et eg. Deraf uddrog jeg den slutning, at 
hannen — og kanske begge vexelvis — stiller sig inde i det paabe- 
gyndte rede, sætter halen op og trykker brystet med kraft ned imod 
jorden. Idet den saaledes dreier sig frem og tilbage og rundt, trykker 
den lyngen ned og former den simple skaal, viben benytter til rede. 
Dette er maaske en meget gammel iagttagelse? — Og det er 
kanske den anden ogsaa: 
Naar kalkunhanen stiger op paa hønen, hænder det — især tid- 
ligt paa vaaren —, at den giver sig til at hakke hunnen ondt i hovedet 
og i kammen, hvorved det hele opløser sig 1 skrig og flugt og gjen- 
sidig misfornøielse. 
Altsaa vil der paa grund af denne hæslige vane være en frygt 
hos hunnen for hanens skarpe næb, og derfor vilde det være af for- 
del for en hane om den kunde bringe hønerne til at glemme dette. 
Derfor er den lange bløde snot — omforladelse! bleven et vigtigt 
