Hvalfangst i den bergenske skjærgaard. 
I en tidligere aargang af dette blad (1887) har overlæge Hansen 
meddelt lidt om den eiendommelige »Hvalfangst ved blodforgiftning, 
som foregaar paa endel steder i den bergenske skjærgaard, nu for 
tiden hovedsagelig eller maaske udelukkende i Kvalvaagen ved 
Skogsvaag og i Tellevaag, begge paa øen store Sartor — eller 
som den nu kaldes Sotrø — nogle mil vest for Bergen, Skogsvaag 
paa den indre, Tellevaag paa den ydre side af samme ø, Paa disse 
steder er den gamle fremgangsmaade til fangst af vaagehval endnu 
bevaret; der er pil og bue af ældgammel konstruktion fremdeles i 
brug, der foregaar delingen af fangsten efter uskrevne regler, som er 
overleverede fra arilds tid, der udfolder sig, naar der er »hval i vaags, 
en virksomhed, der er et levende kulturbillede fra flere hundrede 
aar tilbage. 
Fangsten eller rettere sagt slagtningen af de i en trang bugt 
indestængte vaagehval paa denne middelalderske maade holder vist- 
nok nu paa at forsvinde. For en 20 aar tilbage var, saavidt vi har 
kunnet erfare, hvalbuen et udbredt redskab i den bergenske skjær- 
gaard; nu turde den vanskelig paatræffes udenfor de nævnte to 
»vaager«. Paa andre fangstpladse, endog ved samme øØ, saaledes i 
Bildestrømmene, hvor det ogsaa hænder, at en vaagehval forvilder 
- sig hen, har man allerede forladt de langsomt virkende, forgiftede 
pile, og ladet buen afløses afriflen. Længe vil det derfor neppe vare, 
før civilisationen har bragt buen til helt at forsvinde. Hvem skulde 
ogsaa kunne ane, at dette redskab virkelig endnu fandt praktisk an- 
vendelse midt oppe i et moderne samfund, nogle faa mil fra en 
stor by? 
Da overlæge Hansens artikel blev offentliggjort i »Naturenc, havde 
vi ikke anledning til at bringe nogen afbildning af de gammeldagse 
IT 
