165 
aabne sund, som. dog paa enkelte steder er yderst trange. Paa 
disse trangeste steder, der er betegnede med a og b, har nu bøn- 
derne for hvalfangstens skyld hjulpet lidt paa naturen og opkastet 
lave stendæmninger, der ved høivande er oversvømmede, men som 
dog forhindrer hvalerne fra at passere igjennem. Derved er der 
fremkommet to bugter, en (B) der er aaben mod syd paa nordre 
side af Bildeøen, en, (A) hvortil der nordenfra er fri adgang, paa 
søndre side af den samme ø. Ved det med c betegnede sted er 
sundet saa indsnevret, at hvalerne ikke kommer igjennem. 
I disse bugter hænder det ikke saa sjelden, at en større flok 
af en af de nævnte delfinarter søger ind. I den nordre strøm (B) 
fangedes der saaledes for et par aar siden hele 50 staurhynnin- 
ger og paa samme sted nu i april maaned over 60 hvidnoser. 
Ogsaa af hvidskjævinger vides en større flok at være fanget i et 
af disse sund, og mindre flokke er selvfølgelig hyppigere. Af og til 
hænder det ogsaa, at en vaagehval forvilder sig ind i en af bug- 
. terne, om end langt sjeldnere her end i Skogsvaag og Tellevaag. 
Den dræbes da ved rifleskud — hvoraf den taaler et anseeligt an- 
tal — og slæbes senere paa land i fjæren for at parteres. 
Paa staurhynningerne, hvidnoserne og hvidskjævingerne spen- 
derer derimod strilerne oftest ikke krudt: det er mindre hvaler, som 
det gaar an at faa livet af med mere primitive greier. 
Staurhynningerne (fig. 3) er de største af dem. De bliver 
mellem 6 og 7 meter lange og staar altsaa ikke saa langt tilbage 
for vaagehvalerne. Hvidskjævingerne og hvidnoserne (fig. 4) 
er langt mindre og naar vel aldrig en større længde end 3 meter; 
oftest turde de være ca. 21/9 meter lang. Alle tre arter er oventil 
sorte eller blaasorte, under bugen hvide, og alle er de udstyrede 
med høie rygfinner. Hvidskjævingen og hvidnosen har spidse næb- 
formige snuder og hvide flekker paa hver side bag rygfinnen; 
hos hvidnosen er, som navnet udsiger, ogsaa snuden hvid, hvorved 
den er let kjendelig fra den anden nærstaaende art. Staurhynnin- 
gen derimod er jevnt sort paa hele oversiden, med en hvid plet 
under hvert øie og har en afrundet snude, hvorved den — for- 
uden ved størrelsen — er let kjendelig fra de andre arter, idetmind- 
ste naar den ligger paa land. Svømmer de omkring i søen, viser de 
ikke andet end den sorte rygfinne over vandet, og da kan adskillel- 
sen være mindre let, om end staurhynninghannens kolossale ryg- 
