177 
os kun halvt bevidst. Ligeledes er det med vort mdre syn: rundt om 
de ideer eller billeder, som vi intens beskjæftiger os med, flyder der 
som i en taage svage og kun halvt formede forestillinger, altfor ube- 
stemte til at fæste sig i vor bevidsthed. Og dog har de efterladt spor 
i vor hjerne. Det er fra dem, at vi henter stoffet til vore originale 
drømme, hvis friskhed og nyhed overrasker os, og som bringer ubefæ- 
stede sjæle til at tro, at de er gjenstand for aabenbaringer fra et høiere 
sted. Det er ialmindelighed erindringer fra det vaagne liv, som danner 
grundlaget for vore drømmes indhold, men indtryk under søvnen 
enten gjennem vore ydre sanser eller fra vort eget legeme, naar de dy- 
riske funktioner arbeider uregelmæssig, er ofte aarsagen til et inciteret 
drømmeliv og modificerer ogsaa drømmenes indhold. Under søvnen 
i febertilstande drives det overhedede blod i abnormt store mængder op 
til hjernen og fremkalder der forvirrede drømme. Og naar vi efter en 
varm sommernat om morgenen under en let bedækning udsættes for den 
kjølige morgenluft, drømmer vi ofte, at vi befinder os 1 et koldt bad. 
Ft tungt maaltid før sengetid fremkalder hos disponerede individer mare- 
ridt, idet vi med drømmenes sædvanlige illogik forklarer en ubehage- 
lig fornemmelse i maven ved en mystisk indvirkning udenfra. Idet- 
heletaget objektiveres vore indtryk under søvnen, de opfattes som noget 
fra os forskjelligt, og heri maa vi søge den væsentlige grund til vor tro 
paa vore drømmes virkelighed. 
Vort muskelsystem forholder sig under søvnen væsenilig passivt, 
ofte projicerer dog vore drømme sig udad 1 form af en muskelbevæ- 
gelse; barnet smiler, sovende paa sin moders skjød, hunden gjør eller 
knurrer, og den af marschen udmattede soldat fortsætter sovende sin 
gang. Mellem barnets smil og det mest forbausende fænomen fra den 
naturlige somnambulisme, finder vi alle grader af bevægelser under søv- 
nen. Ganske almindelig er smaa børns natlige opfaren og for- 
skrækkelse. Midt under den dybeste søvn, gjerne 2—3 timer efter sin 
indsovnen, udstøder den lille et voldsomt skrig, idet der i det stive an- 
sigtsudtryk præger sig en sterk rædsel; undertiden springer det ud af 
sengen og søger at skjule sig, ligesom for at undfly en truende fare. 
Det klamrer sig om sin moders hals, mens taarerne triller og sveden 
perler frem. Efter et kvarterstid lægger frygten sig, og det sover ind 
forat vaagne om morgenen uden mindste erindring om det hændte eller 
grunden til sin rædsel. Det synes, som om en del af centralnervesy- 
stemet pludselig løsrives fra sin forbindelse med de andre hjernedele og 
sættes i en voldsom pirring, og at denne direkte faar sit udslag uden at 
beherskes af de sædvanligte kontrollerende kræfter; — man maa tænke 
I2 
