179 
bulismen en enkelt sans kan være i fuldstændig virksomhed i én retning 
og fuldstændig sløvet i en anden. 
De forskjellige somnambuler forholder sig dog i enkelthederne saa 
forskjellig, at man ikke kan give nogen generel regel for disse; — de 
sanser, som anvendes, er de, som er strengt taget nødven- 
dig til drømmens fuldførelse. 
Til denne sansernes og reflektionernes delvise vaagen i en enkelt 
retning har vi forresten ogsaa analogier fra den normale søvn; — børn 
kan i søvne, uden at vækkes, ifølge moderens tilskyndelse f. eks. tage 
drikke til sig; og det bekjendte faktum, at mange mennesker vaagner 
til den forønskede tid uden at søvnens dybde og vederkvægende virk- 
somhed derved lider, maa forklares som en aarvaagenhed af lokale 
hjernepartier. 
Den samme ubevidste og senere uerindrede dømmekraft, som som- 
nambulen udviser i forfølgelsen af sin drøms formaal, udviser ogsaa den 
mand, som ikke vækkes af en kjendt lyd — den være noksaa sterk, — 
men paa hvem den svageste, fremmede lyd med en gang gjør et ind- 
tryk, sterkt nok til at rive ham ud af søvnen. — Tiltrods for at søvn- 
gjængeriet naturligvis er saa gammelt, som historien, er der dog saa faa 
tilfælde, som er seede af kompetente iagttagere, at det endnu er van- 
skeligt at klassifisere dem efter deres fænomener. 
De andre former af somnambulisme synes ikke 1 sin ytringsmaade 
at adskille sig væsentlig fra den naturlige. — Jeg skal referere nogle 
tilfælde, hentede fra Maury's bog: 
En rebslager havde, ret som det var, til de forskjelligste tider af 
døgnet anfald af somnambulisme; hvad enten han sad, stod eller gik, 
var søvnen lige dyb, øinene var lukkede; man kunde slaa ham, stikke 
ham, knibe ham, fyre en pistol af for hans øren; ved anfaldets begyn- 
delse lukkedes hans øine, hvad der ikke forhindrede ham 1 at fortsætte 
sit atbeide, — han spandt sin snor, somom han var vaagen, — var 
han paa vandring, fortsatte han denne og undgik omhyggelig de gjen- 
stande, som laa 1 veien for ham. Flere gange gik han sovende fra 
Naumburg til Weimar; — en gang fik han anfaldet mens han red, han 
fortsatte veien over torvet i Weimar, steg af hesten og gik op til en 
slegtning, med hvem han begyndte at underholde sig, — vaagnede saa 
og gjorde fuld af forbauselse og skræk tusen undskyldninger. 
Jeg har omtalt, at i drømmelivet lidenskaberne ofte fuldstændig be- 
hersker os. Da nu somnambulismen er en objektivt optrædende drøm, 
kan man forstaa, at somnambulen kan komme til at begaa handlinger, 
fuldstændig fremmede for hans virkelige karakter. 
12 
