186 
fjord, den maalte 68 fod og gav foruden spæk 6 tønder hvalrav eller 
spermacet. I 1849 fandtes en kaskelot drivende død ved Edøi Nord- 
mør. Den sidste kaskelot, der er seet ved vore kyster, er sandsynligvis 
en, som ifølge prof. Sars blev observeret ved Lofoten i 1865. At denne 
hval oftere har strandet ved den norske kyst, viser de kaskelottænder, 
som af og til findes, helt op til det nordligste Norge. I Tromsø museum 
opbevares saaledes en tand, som blev funden ved pløining paa Bjarkø i 
Senjen (699 n. br.) ca. 13m. 0. h. Det sidste kaskelotfund er ligeledes 
en tand, som hr. Alexander Kjelland sendte Bergens museum nu 1 vaar. 
Den kegleformige, svagt bøiede tand var funden i sanden ved Orre paa 
Jæderen og var 135 mm. lang; heraf kommer 100 mm. paa roden, der 
nedentil var hul og maalte 55 mm. i gjennemsnit paa det bredeste. 
To iagttagelser. Da jeg engang for flere aar siden skulde presse 
en Tyrhjelm (acomitum septentrionale) til mit herbarium, lagde jeg 
merke til, at næsten paa samtlige blomster det bagerste hjelmdannede 
bægerblad var bidt igjennem — øiensynlig af insekter — lige over de 
to honninghjemmer; dengang gav jeg mig, besynderlig nok, ikke tid til 
at undersøge nærmere, hvilke insekter det kunde være, som gjorde dette, 
men senere har jeg paa den nærbeslegtede, 1 haverne dyrkede art iagt- 
taget ganske det samme forhold og fundet aarsagen. Det er humlerne, 
som sønderbider bægerbladet for lettere at komme til honningen, mens 
de ellers maa søge nedenfra op gjennem hele »hjelmen« med tungen, 
hvilket maa være mindre bekvemt og tage længere tid. Nu tager de 
honningen ovenfra ved at stikke tungen ind gjennem hullet. Jeg har 
seet, at ikke alle gjør dette, hvorved jeg har kunnet iagttage, at en 
humle bliver snarere færdig med en blomst, naar den søger honningen 
ovenfra gjennem det selvlavede hul (der bides naturligvis blot et hul 
engang for alle), end naar den gaar tilverks paa almindelig maade. 
Det »aber« er der imidlertid ved denne fremgangsmaade, at hum- 
len saaledes unddrager sig en af sine »pligter«: den faar meget mindre 
blomsterstøv paa sig og gjør saaledes planten mindre nytte for honningen! — 
Der er, som bekjendt, mange dyr, der bruger forskjellige kneb for 
at give sig et uskyldigt udseende og lettere overrumple sit bytte. Ft 
saadant fif betjener ogsaa kraakebollerne (søpindsvinene) sig af, idet de 
meget hyppig kryber om med et tangblad eller en muslingskal paa 
ryggen. Disse »skjolde« holder de fast med sugefødderne — det kunde 
jo tænkes, at ialfald tang tilfældig kunde blive hængende ved piggene —, 
hvorfor det vel ingen tvil kan være om, at de bærer dem med hen- 
sigt — og denne hensigt kan ikke indsees at være nogen anden end 
den ovenfor nævnte. 
Jeg tror, søstjerner og krabber bærer sig ad paa lignende maade, 
dog har jeg ikke her gjort saa bestemte iagttagelser som for kraake- 
bollernes vedkommende. i Ka 
Infusionsdyrenes formeringshastighed. En fransk naturforsker 
har undersøgt, hvor lang tid nogle lavtstaaende infusionsdyr, der for- 
merer sig ved simpel deling, bruger forat formere sig. Han har f. eks. 
fundet, at en art stylomichia tvedeler sig hver fjerde eller femte time. 
Gaar vi ud fra et dyr, saa deler det sig efter fire eller fem timers 
