Forebyggelse af tæring. 
Der er allerede tidligere i »Naturen« blevet gjort opmerksom 
paa, at spyt af tæringssyge er yderst farligt for sygdommens ud- 
bredning, og at det gjælder om at gjøre dette spyt uskadeligt forat 
forebygge sygdommens spredning. 
Denne sag er i den nyeste tid behandlet af en tysk læge, 
Georg Cornet, og skal vi kortelig meddele de resultater, han er 
kommet til med sine undersøgelser. Han har dels 1 sygehuse, dels 
i private boliger undersøgt støv fra gulv og vægge for at se, om der 
fandtes tuberkelbaciller i det, det vil med andre ord sige, om disse 
eller altsaa tæringsgiften svævede omkring i luften paa de steder, hvor 
der var tæringspatienter, og fra luften faldt ned som støv; thi var 
dette tilfældet, saa vilde ogsaa mennesker kunne indaande giften, før 
den var falden ned, og saaledes blive smittede. Han fandt nu tærings- 
baciller i støvet overalt der, hvor patienterne spyttede paa gulvet 
eller i lommetørklæder, hvorved spyttet let tørrer ind og udgnides 
til støv. Hvor derimod patienterne bestandig spyttede i et glas, 
krus eller spyttebakke, fandtes ingen baciller 1 støvet. 
Da der nu ikke findes baciller i den luft, som patienterne ud- 
aander, blir det altsaa alene spyttet, der er farligt, og det kun, naar 
der spyttes uvorrent, det vil sige paa gulvet eller i lommetørklæder 
for ikke at tale om sengklæder. 
Det blir altsaa efter dette en tilsyneladende meget simpel 
sag at gjøre alt tæringsspyt uskadeligt. Det gjælder kun om at 
lade alt sligt spyt gaa 1 spyttebakken. Man behøver ikke at 
frygte for en tæringspatient, naar han kun altid benytter en spytte- 
bakke. Men for at en tæringspatient skal ha denne vane, er det 
nødvendigt, at alle mennesker har den, og heri stikker vanskeligheden 
ialfald i vort land, hvor spyttebakker er en forholdsvis sjelden vare. 
13 
| 
