194 
Her i Norge spytter folk ualmindelig uvorrent. Man maa forsøge paa 
at vænne børnene og de unge til at bruge spyttebakker. De, der 
allerede har den uvorne vane at slænge sit spyt hvorsomhelst, lar 
sig neppe forbedre. Fornemmelig gjælder dette om spyttebakker i 
alle offentlige forsamlingshuse og mødesteder, vi vil særlig nævne 
kirker og jernbanevogne. Alle vil kjende den megen hoste og 
spytting fra disse steder; her spyttes ud megen fordærvelse for 
senere indehavere af den samme kirke- eller jernbaneplads. 
Dernæst kommer verksteder, kontorer og butikker; paa disse 
steder har ofte nok tæringspatienter plads og spytter ud gift for 
sine kolleger og for publikum, mens de ved at have en spytte- 
bakke ved sine fødder eller et spyttekrus i nærheden vilde være 
aldeles uskadelige. Man vil vel sige, at det vilde være væmmeligt 
at se en person have sit spyttekrus paa sin pult og se ham spytte 
deri, naar han taler med folk. Imidlertid vil det simpelthen være af- 
hængigt af vore begreber om renslighed; hvad vi skulde finde 
væmmeligt var at se et menneske spytte i sit lommetørklæde, men 
det ansees nu for tiden for særligt fint at gjemme sit spyt i lommen. 
Antageligvis vilde man snart finde paa at arbeide elegante spytte- 
krus, der vilde tage sig anstændigt ud, og som folk kunde føre med 
sig paa reiser. 
Hvad der kanske mest kunde bidrage til, at tæringspatienter 
ikke som hidtil spredte fordærvelse omkring sig ved sit spyt, er 
den ting, at de er værst mod sig selv, thi de er selv mest udsat 
for at indaande igjen de tuberkelbaciller, de har spyttet ud, og 
derved faa nye dele af sine lunger syge. Saa det er ikke alene af 
hensyn til sine medmennesker, men ogsaa af hensyn til sig selv og 
kanske allermest dette sidste, at tæringspatienter skulde være noget 
varsomme med sit spyt. 
En anden uskik, en særlig kvindelig, har ogsaa betydning for 
udbredelse af tæring, og det er kyssingen af smaabørn. Har man 
en wuovervindelig trang til at kysse, saa kan man jo kysse paa 
pande eller kind, men ikke paa munden. 
Det er altsaa forholdsvis simple og let gjennemførlige forholds- 
regler, der trænges for at indskrænke tæringens udbredning. Ud- 
ryddet vil man neppe faa den ved disse midler, men om man blot 
fik, lad os sige 1/;9 af alle tæringspatienter, til at følge de ovenfor 
givne forskrifter, saa vilde ialfald '/;9 af faren for smitte være ud- 
