200 
men til en stor stat med fælles interesser, hvoriblandt den at for- 
svare den fælles bopæl mod ødelæggelse ikke er den mindst vigtige. 
Allerede i det, vi hidtil har beskrevet, gjør der sig merkelige 
tilpasninger gjældende. Det tynde sted i ledvæggen er udentvil 
tilblevet med den bestemte hensigt — forat tale figurligt — at 
myrerne skal have anledning til at komme ind i de lukkede led. 
Derfor mangler ogsaa denne fortyndelse i ledvæggen hos de arter, 
der har andre forsvarsvaaben mod bladklipperne og derfor ikke har 
nogen interesse af at omdanne sine stammer til myretuer. Og 
den eiendommelighed, at saarranden, der lukker for den af dron- 
ningen borede aabning, forlænger sig til en vorte, som vokser ind 
i kammeret, tør vi visselig opfatte som en yderligere tilpasning, 
der i tidens løb har udviklet sig af hensyn til de nyttige gjæsters 
velbefindende. 
Men endnu videre strækker planten sig i sine bestræbelser forat 
knytte sin myrevagt til sig og gjøre den effektiv. 
Betragter man en af myrer beboet imbauba, saa vil man be- 
merke, at de flittige arbeidsmyrer ikke alene vandrer fra indgangs-- 
aabningerne — der altid ligger i de øvre led, da myrerne lader de 
nedre vokse til for ikke at have for meget at vogte paa — man 
vil se, at myrerne ikke alene vandrer frem og tilbage paa den del 
af stammen, der ligger nedenfor disse aabninger, men at de ogsaa 
vimser omkring paa den høiereliggende del af stammen og vandrer 
ud paa grenene. Alene herved er det muligt for dem at holde . 
stadigt opsyn med bladene og opdage mulige fiender, før de har 
faaet tid at gjøre skade. Men hvorfor gjør de dette? At det ikke 
er af rent platonisk interesse for planten er selvsagt — aldrig har 
der i dyre- eller planteriget udviklet sig en legemsindretning eller 
et instinkt, der ikke var strengt egoistisk. 
Betragter man de flittige arbeidsmyrer nøiere, saa vil man se, 
at deres ærinde i toppen af stængelen og grenene er at besøge 
grunden af bladstilkene, der paa et rum af nogle kvadratcentimeter 
(de pudelignende fortykkelser paa fig. 1) dækkes af et brunt, fløiels- 
agtigt overtræk, dannet af fine haar. Indimellem disse haar sidder 
der, paa træer som ikke beboes af myrer, talrige pære- eller eg- 
formige legemer, som ser aldeles ud som insekteg, saameget mere 
som de oftest ligger ganske løst mellem haarene og derfor ved den 
mindste rystelse falder af. Paa de træer, som beboes af myrer, 
