206 
Celsius fandt en ivrig tilhænger i Linné, som holdt sig til Sweden- 
borgs theori. At de skjæl, som man nu finder høit over søen, og at 
forsteningerne, saaledes som det var en almindelig udbredt anskuelse, 
skulde være merker efter syndfloden, forkastede han aldeles. 
Disse to store naturforskeres anskuelser blev i begyndelsen antaget 
og forsvaret af en hel del udmerkede elever. Men fra 1755 af mødte 
de den heftigste modstand særlig fra biskop Johan Brovallius, som fra 
et theologisk standpunkt bekjæmpede Swedenborgs, Celsius's og Linné's 
anskuelser. Da derfor oberst Carl Fredrik Nordenskjold nogle aar 
senere forelagde akademiet en afhandling til videre udredning af spørgs- 
maalet, hengik der fire aar, før den blev publiceret, og endogsaa da 
ledsagedes den af en undskyldning for offentliggjørelsen. 
Ved begyndelsen af indeværende aarhundrede opstod en ny strid. 
Læren om jordens bygning og historie havde ikke alene udviklet sig til 
en egen videnskab, men der var ogsaa opstaaet to skoler, plutonisternes 
og neptunisternes, hvis tilhængere, under en skarp, men for videnskaben 
velgjørende strid, søgte hver paa sin side at samle beviser for sin anskuelse. 
Neppe var striden begyndt, før det var indlysende af hvilken vigtighed 
spørgsmaalet om landets stigen eller havets fald var. En af den 
plutoniske skoles grundlæggere, John Playfair, fremsatte i 1802 theorien 
om den nære forbindelse mellem hævningen af landet i Sverige og de 
vulkanske kræfter i jordens indre, og nogle aar senere havde plutonismens 
ivrigste og mest begavede forkjæmper, Leopold Buch, anledning til 
personlig, under en reise i Skandinavien 1805—6 at bekræfte, at de fleste 
iagttagelser, paa hvilke antagelsen af en niveauforandring ved Østersøen 
grundede sig, var gjort med den største omhu og samvittighedsfuldhed. 
Det blev endelig, særlig af Hållstrøm, godtgjort, at der finder sted 
en betydelig hævning af land saavel ved Sveriges øst- som vestkyst, at 
hævningens størelse er forskjellig paa forskjellige steder, og at der ikke 
finder nogen hævning sted paa kysterne af Dalland og Skaane. 
Paa dette stadium af diskussionen blev det afsiuttende ord udtalt 
af den engelske geolog Lyell. Han havde først tvilet om den skandinaviske 
halvøes stigning, men da han i sommeren 1834 havde besøgt Sverige 
med den hensigt at underkaste spørgsmaalet en undersøgelse, kom han 
til fuld overbevisning om stigningens virkelighed. Han paaviste særlig 
den theoretiske betydning af, at hævningen varierer paa de forskjellige 
steder, og at der endog paa enkelte steder 1 Sydsverige ikke har fundet 
nogen hævning sted i den historiske tid. 
Senere undersøgelser viste imidlertid, at fænomenet er langt mere ind- 
viklet, end man fra først af havde troet. Man kom igjen i tvivl, og der 
