210 
Med rivende hastighed satte strømmen os vestover ind i et bredere 
isbelte, hvor den forandrede retning og førte os ret fra land hurtigere, 
end vi kunde arbeide os frem 1 isen. Var vi ikke blevne opholdte ved 
den knækkede baad, var der sandsynlighed for, at vi kunde have naaet 
indenfor det belte, hvor strømmen var mest rivende og ind i de 
roligere vande under land; nu blev tiden, da det netop gjaldt, spildt. 
Da vi endelig atter var færdige til at gaa videre, var det for sent; isen 
var saa tæt, at man ingen vei kunde komme mellem flagerne; at trække 
baadene over isen lod sig heller ikke godt gjøre, da flagerne var for 
smaa. For at gjøre alt fuldstændigt begyndte det at skylregne. Her 
var foreløbig intet andet at gjøre end sætte telt, krybe 1 soveposerne 
og tage den søvn, som nok kunde smage efter I5 timers vedholdende 
arbeide i isen; klokken var allerede 10 om formiddagen den 18de juli. 
Mens man sov, maatte en altid gaa vagt for at purre ud for 
det tilfælde, at isen skulde aabne sig, saa vi kunde komme videre. 
Men isen aabnede sig ikke saa meget, og regnen holdt ved; vi kunde 
sove længere, end vi havde lyst; vi var allerede inde 1 den forkjerte 
strømsætning. 
Hastigheden af den strøm, vi her var komne ud for, var betydelig 
større, end nogen tidligere har tænkt sig. At der var strøm, vidste 
man vel, jeg havde ogsaa regnet dermed; men havde jeg havt anelse 
om dens virkelige styrke, da havde jeg vistnok gaaet anderledes tilverks. 
Jeg havde da sat ind i isen betydelig østligere, ret ud for Kap Dan, 
og ved at arbeide indover tvers paa strømmens retning vilde vi efter 
al sandsynlighed være naaede gjennem isbeltet, førend vi endnu af 
strømmen var førte ud forbi Sermilikfjordens munding og ind i det 
bredere isbelte paa dennes vestside, hvor strømmen tørnede og satte 
sydefter. Vi vilde da, som ventet, i god orden være komne i land 
den 19de Juli og kunde have valgt vort landgangssted, hvor vi havde 
lystet. Som det nu var, skulde vi kun faa se, hvor godt vi kunde 
have havt det; vi skulde faa se det aabne vand paa indsiden af isen, 
se stenene paa bredden derinde: en time eller to 1 godt farvand, og vi. 
vilde have været i land. Den skjæbnens vilje var nu en gang, at vi 
skulde naa land paa sydligere bredder. 
Først efter henved et døgns ophold i teltet, hvor vi havde stadigt 
arbeide med at holde vandet ude, som øste ned over os, aabnede isen 
sig atter såa vidt, at vi med fornyet mod og fornyede kræfter kunde 
arbeide mod land. Gjennem en letning i taagen kunde vi se landet 
ved Sermilikfjorden; vi er komne langt fra det, maaske 4 mil; men 
