212 
besætninger, alle 6 mand, om den, men for de tilbageblevne at sætte 
den anden ud, vilde blive værre. Proviant, Ammunition og øvrig ud- 
rustning fordeltes paa de to baade saaledes, at om en gik tilbunds, vi 
dog kunde bjerge os i den anden. Livet vilde vi vistnok kunne redde 
paa den maade, men expeditionens udfald vilde blive tvilsomt. 
Henad kvelden var vi komne havet saa nær, at det var let nok at 
regne ud, at det ikke vilde vare mange timer, inden vi var ude i den 
brænding; vi kunde tydelig se, hvorledes søerne skyllede over flagerne 
derude, og hvorledes disse tørnede mod hverandre, knustes og maledes 
sønder; hvad vi havde i vente, var sikkert nok. Vi havde imidlertid 
gjort alt, hvad der foreløbig kunde gjøres, og da det gjaldt om at møde 
til den forestaaende dyst med saa friske kræfter som muligt, saa beor- 
dredes alle mand til køis paa en nær, som skulde purre ud, naar øie- 
blikket til at forlade isen var kommet. Sverdrup tog først vagt; efter 
to timer skulde en anden afløse. 
Jeg havde ikke sovet ret længe, før jeg atter vækkedes af søens: 
brusen lige udenfor teltvæggen; jeg ventede hvert øieblik, at Sverdrup 
skulde komme for at purre ud. Han kom imidlertid ikke; minutterne 
gik, brændingen bruste, jeg ventede at se vandet skylle ind i teltet; da 
blev det atter lidt roligere, og saa husker jeg ikke mere — jeg var atter 
sovet ind. Da jeg vaagnede næste morgen, blev jeg meget forbauset. 
over, at vi endnu befandt os paa isen, og at jeg kun lidet hørte til 
brændingen. Da jeg kom ud af teltet, saa jeg, at vi var inde i isen, 
langt fjernede fra iskanten. 
Sverdrup fortalte nu, at om natten havde vi en stund været helt 
ude i den yderste brænding; det saa stygt ud; paa siden af os laa en 
høi isskodse, som truede med at vælte ind over os og knuse flagen. 
Søen skyllede ind over vor isflage paa alle kanter og havde nær taget 
den ene baad med sig; han maatte holde paa den. Kun den lille for- 
høining, hvorpaa teltet stod, var tør. Han vilde purre ud og havde 
allerede aabnet en hegte 1 teltdøren, da tænkte han, at det dog var 
bedst at se paa endnu en sø. Han gik, kom igjen, tog endnu en hegte, 
vilde se paa endnu en sø; men saa blev ikke flere hegter tagne. Just i 
det afgjørende øieblik begyndte flagen atter at fjerne sig fra havet og 
drive ind gjennem isen igjen. Om morgenen var vi allerede langt inde. 
Saaledes slap vi for at faa prøvet vore baades sødygtighed for den 
gang. Stadig havde dog strømmen en tilbøielighed til at sætte os til 
havs; desuden var isen den hele tid tæt, hvilket i høi grad sinkede vor 
fremtrængen, idet baadene væsentlig maatte trækkes. Hovedgrunden 
