223 
beundre katten og har megen respekt for den, maaske ogsaa for dens 
klør. Naar katten strækker sig over hele teppet og ikke vil give den 
plads ved siden af sig, kommer den klynkende til en af os for, at vi 
skal faa katten til at dele leie med den. — Katten ved, at den ikke 
maa stirre paa kanarifuglen, der staar 1 vinduet i sit bur. Hænder det, 
at den sees siddende paa gulvet og at stirre paa fuglen, blir der raabt 
til den, hvorpaa den vender sig bort og sniger sig hen paa teppet. 
Engang iagttog min moder fra et tilstødende rum igjennem den aabent- 
staaende dør, hvorledes katten siddende midt paa gulvet i lang tid stir- 
rede paa fuglen; paa engang, ligesom om den kom 1 fanker om forbu- 
det, vendte den hovedet bort og gik til sin plads. — Naar mine 
forældre skal tage fra hjemmet paa en liden reise, er hunden meget 
bedrøvet, og viser det 1 al sin færd ligefra det øieblik, forberedelserne 
begynder. Især synes den at have bidt merke i, naar min faders sorte 
hat, som han 1 regelen vil have med sig, sættes paa bordet i daglig- 
stuen. Da for en tid siden de gamle skulde paa en liden reise, og 
hatten var taget frem, saaes hunden ivrig beskjæftiget 1 haven med at 
kradse et dybt hul i den bløde jord; man antog, at den var paa jagt 
efter mus eller rotter. Katten sad og saa til. Kort inden afreisen kom- 
mer naboen ind med hatten, den havde han fundet ilde tilredt, stikkende 
op af et hul, og overøst med jord. Det var godt, mente han, at hans 
børn ikke havde været i haven, saa havde de vist faaet skylden. Men 
for hunden har den sorte hat til de gamles bortreise staaet 1 et aarsags- 
forhold, som den ønskede fjernet. 
I sit interessante skrift »Moralens Udviklingshistorie« (paa dansk 
ved Vilh. Boye) fortæller Letourneau om Romanes hund. Hunden 
har aldrig stjaalet uden en gang. En dag, den var meget sulten, tog 
den en kotelet fra bordet og førte den med sig ind under sofaen. 
Romanes havde været vidne dertil, men lod, som om han ikke havde 
seet det. Hunden laa nu flere minutter under sofaen, mens begjæret 
efter at mætte hungeren stred med pligtfølelsen. Den sidste seirede, og 
hunden lagde nu den stjaalne kotelet ved R.s fødder. Derpaa krøb 
den atter ind under sofaen og lod sig ikke rokke ud fra sit skjul. 
Forgjæves blev den klappet paa hovedet og kjærtegnet, det havde kun 
til følge, at den med en næsten komisk sønderknust mine vendte sig 
bort. Hvad der især giver dette tilfælde vegt, er det, at paagjældende 
hund aldrig var bleven slaaet og at den altsaa her ikke kunde paavirkes 
af frygt for nogen korporlig straf. 
Nu -et par storke-historier. Dr. H. i Aalborg havde 1 sin tid et 
storkerede paa et af udhusene, som i mange aar havde været besat af 
tilsyneladende et og samme par. Et foraar kom hunnen ene, og først 
nogle dage derefter indfandt sig en han; de forligtes snart, og fløi saa. 
hver til sit i strand og kjær for at søge føden, og hunnen begyndte at 
lægge eg. Da hørtes en dag en frygtelig knebren fra taget, det var en 
han, øiensynlig den rette mage, der meldte sit komme. Der udviklede 
sig nu en kamp imellem de to hanner, saa blodet stænkedes paa bro- 
stenene i gaarden. Derefter fløi den senest komne bort, men vendte 
snart tilbage med flere storke, som efter en lang og ivrig knebren styr- 
tede sig over redets besidder, som dræbtes; derefter kastedes eggene ud 
