233 
med »Fox<, ved De ligeledes; at jeg i slutningen af oktober fik post 
fra Ivigtut med melding om, at min kajakpost havde naaet »Foxc, 
og at denne ikke kunde afhente os, ved De dog muligens ikke. 
Hvad vinteren angaar, da har vi tilbragt den saa behageligt som 
vel muligt. Vi har drevet paa jagt, søfuglejagt, rypejagt og renjagt, 
vi har boltret os i kajak efter bedste evne, uden at nogen af os er 
omkomne, hvilket er en stor merkelighed; vi har færdedes rundt og 
besøgt bopladserne i Godthaabs omegn. Og alle som en, tror jeg, 
har vi faaet Grønland og grønlænderne kjær, — de fleste af os 
finder vistnok, at vinteren flygtede vel hurtig. 
To gange har jeg forsøgt paa atter at komme ind paa indlands- 
isen, skjønt en dertil skikket proviant ikke var at opdrive. Den 
første gang var i slutningen af marts; vi tog ind til Ameralikfjorden, 
jeg vilde gjerne se, hvorledes indlandsisens overflade egnede sig til 
befaring om vaaren. Et vedholdende styggeveir med varm vind og 
snefog hindrede os imidlertid, og da man ved kolonien havde sagt 
os, at skibet kunde ventes de første dage i april, blev vi tvungne 
til at vende tilbage med uforrettet sag. Da imidlertid intet skib 
kom, gik jeg i begyndelsen af april i kajak ind til den fastfrosne 
'fjordis i bunden af Godthaabsfjorden. Over isen gik jeg paa ski 
sammen med to grønlændere, som havde fulgt med fra et sted inde 
i fjorden, som heder Kornok, ind til Ujararsuak ved bunden af 
fjorden, et sted, hvor der findes store og talrige ruiner efter de 
gamle nordboere. Herfra haabede jeg i nogenlunde kort tid at 
kunne trænge ind paa isen. Men bræelven (fra indlandsisen), som 
var svulmet op, havde fyldt dalen og brudt isen op, saaledes at der 
i bunden af dalen var aabent vand. Den sparsomme tid tillod ikke 
at gaa den længere vei overland ind paa indlandsisen, og saaledes 
blev jeg da for anden gang nødt til at vende om. 
Jeg havde dog nu seet saa meget, at snefaldet paa indlandsisen 
var betydelig mindre end ude ved kysten. Den r4de april vendte 
jeg tilbage til Godthaab. Dagen efter kom »Hvidbjørnene. 
Jeg tror, for de fleste af os blev glæden ved udsigten til atter 
at komme hjem ikke lidet blandet med vemoden over at skulle for- 
lade Godthaab og dets beboere. 
Efter at have tilbragt over '/, aar i den gjestfrie danske koloni 
Godthaab, kan jeg ikke slutte denne min foreløbige reiseberetning 
