239 
rigtigt derimod, skulde straaene tages fra den, og den fik et stykke frugt 
som belønning. For at undgaa feiltagelser derved, at aben hørte af 
tonen, naar den var kommen til det rigtige antal straa, blev det lært 
den, at naar den skulde levere to eller tre straa, skulde den holde det 
"første, eller de to første, 1 munden, til den havde plukket ud det rig- 
tige antal. 
Saa snart dyret forstod, hvad den skulde gjøre, og havde lært at 
forbinde de tre tal med deres benævnelser, hændte det aldrig, at den 
tog feil af antallet. Derpaa blev undervisningen paa samme maade ud- 
strakt til fire straa og derpaa til fem. Med dette antal lod jeg det bero 
af grunde, som jeg straks skal anføre. Senere har dog en af vogterne 
forsøgt at gaa videre, men resultatet har været som man kunde vente. 
Skjønt aben meget sjelden gjør nogen feil, naar den skal række frem 
et, to, tre, fire eller fem straa, og skjønt den i regelen tæller rigtig, 
naar det er seks eller syv det gjælder, saa blir resultatet mere og mere 
usikkert, naar man kommer opover til otte, ni eller ti. Om den da 
giver det rigtige antal eller ikke, synes at være rent tilfældigt, men allige- 
vel er det tydeligt nok, at den forstaar, at ordene syv, otte, ni og ti 
betegner antal høiere end de andre; beder man den om et antal straa 
høiere end seks, saa rækker den altid frem mere end seks straa og altid 
mindre end ti, men den er aldrig saa nølagtig i sin tælling, som naar 
man holder sig til tallene under seks. I det hele viser det sig altsaa, 
at aben utvilsomt formaar at tælle til fem, men at dens tælling blir mere 
og mere usikker, jo længere man kommer opover forbi dette tal. 
Det fortjener at lægges merke til, at avden meget ofte, især naar 
den havde med tal over fem at gjøre, lagde et langt straa sammen, saa 
det kom til at se ud som to — ogsaa en tankeoperation, der havde 
med regning at gjøre. De yderst sjeldne feil, den nu gjør ved tælling 
af op til seks straa, skyldes næsten bestandig saadanne forsøg paa at 
fordoble et straa. I denne forbindelse maa det ogsaa erindres, at paa 
grund af den ovenfor omtalte fremgangsmaade — at dyret maa putte 
hvert enkelt straa i munden, indtil det forlangte antal er tilveiebragt — i 
trækkes der temmelig store veksler paa dens taalmodighed, og den er 
ingenlunde uudtømmelig. Det er derfor let at forstaa, at naar den læg- 
ger straaet sammen, saa sker det for hurtig at faa det forlangte antal 
fuldt og spare arbeide ved udplukninger. Men selvfølgelig tæller ikke 
vi de saaledes fordoblede straa for to, og saa meget merkeligere er der- 
for dens ihærdighed i stadig at forsøge at paadutte os dem. —Forøvrigt 
er jeg tilbøielig til at tro, at abens usikkerhed 1 at behandle tallene seks 
og syv mere skyldes den omstændighed, at den taber taalmodigheden 
