240 
end manglende evne til at holde rede paa tallene; kommer vi høiere 
end syv derimod, saa er jeg nok tilbøielig til at tro, at dens talbegre- 
ber er svage og drukner i hovedbegrebet »mange«. Det kan ogsaa be- 
merkes, at mens den plukker ud straaene, ser den kun paa disse, ikke 
paa den, til hvem de skal leveres: den lader sig følgelig ikke bestemme 
i sin tælling af vedkommende persons ansigtsudtryk eller af vilkaarlige 
bevægelser, saaledes som mange hunde udentvil gjør og hvorved de op- 
naar, at deres eiere næsten tillægger dem evnen at kunne læse tanker. 
Det behøver ikke at siges, at den, som anstiller forsøget, naar han har 
forlangt et vist antal, forholder sig ganske taus, indtil aben rækker dem 
til ham. 
Det er ikke nødvendigt — og vilde i virkeligheden være urimeligt 
— at tro, at aben ved sin tælling benytter sig af talbetegnelser af den 
ene eller anden slags. Vi ved jo fra erfaring med os selv, at tælling 
og tælling er to forskjellige ting, d.v.s. naar det gjælder et lidet antal 
gjenstande, saa kan vi enten direkte se, hvormange der er, eller vi kan 
— saaledes som vi maa gjøre med høiere tal — tælle hver enkelt gjen- 
stand ved hjælp af særskilte betegnelser. Den udstrækning, 1 hvilken 
mennesket er istand til at anvende denne første slags tælling, har været 
til gjenstand for omhyggelig undersøgelse af prof. Preyer i Jena. Han 
fandt, at evnen til med et blik at bestemme antallet af gjenstande 
(f. eks. prikker paa et stykke papir) kan udvikles betydelig ved øvelse, 
saaledes at enkelte mennesker endog kan drive det til paa denne maade 
at tælle til over tyve. Men selvfølgelig er det ikke at vente, at et dyr 
skal kunne drive det saa vidt, selv naar det gjælder denne ubevidste 
tælling; det høieste man kan vente er, at dyret skal kunne naa saa langt 
som et lidet barn eller som de vilde, hvis evne til nøiagtig tælling ikke 
overstiger antallet af fingre paa deres hænder. Som følge af disse be- 
tragtninger var det, jeg ikke forsøgte paa at drive abens opdragelse 
videre, end til den kunde tælle til fem; det resultat, forsøgene med 
høiere tal gav, bekræftede jo ogsaa min antagelses rigtighed. Det kan 
ogsaa tilføres, at de faa eksempler paa tællende dyr, som hidtil kjendes, 
altid gjælder antal lavere end fem. 
Saaledes beretter f. eks. Leroy 1 sin meddelelse om kraakernes 
(corvus frugilegus) evne til at tælle: »Forat skuffe denne mistænkelige 
og sky fugl fandt man paa at sende to mand ind 1 vogterhuset; den 
ene af disse gik atter bort, mens den anden blev tilbage for at skyde 
fuglen, naar den vendte tilbage til reden. Men kraaken talte og holdt 
sig i ærbødig afstand. Den næste dag gik der tre mand ind i huset, 
men atter lagde den merke til, at kun to atter forlod det. I virkelig- 
