241 
heden blev det fundet nødvendigt at sende hele fem eller seks mand 
derind, naar man vilde bringe den i vildrede med antallet.« 
Og ligesaa i Houzeaus meddelelse om muldyrene, der i New-Orleans 
benyttedes for sporvognene. Dyrene maatte gjøre fem turer fra den ene 
ende af ruten til den anden, før de blev fraspændt, og gjorde fire af 
disse turer uden at antyde, at de ventede at blive fraspændte. Mod 
slutten af den femte tur begyndte de imidlertid at vrinske.. Og ligedan 
i det sidste exempel med øre-sælerne i Londons zoologiske have, der 
af vogteren er lært op til at »tælle« til fem. Han gaar frem paa den 
maade, at han kaster fiskestykker til dem, et efter et, og lader sælen 
gribe dem. Han kaster hver gang fem stykker efter rad og befaler, før 
han begynder, at sælen skal lade være at gribe et af stykkerne, det 
første, andet, tredie, fjerde eller femte, alt efter hvad tilskuerne forlan- 
ger. Sælen griber da alle de andre stykker, men ikke det, hvis nummer 
i rækken er bleven nævnt for den. For nogle dage siden var jeg til- 
stede ved dette forsøg, der jo ser høist eiendommeligt ud; imidlertid er 
jeg ikke ganske sikker paa, at sælen virkelig tæller stykkerne. Det 
synes mig sandsynligt, at vogteren uden at vide af det kaster det stykke, 
den skal lade gaa forbi sig, paa en noget anden maade end de øvrige, 
og at sælen lægger merke hertil. Af den grund vil jeg forsøge at faa 
det indrettet saaledes, at stykkerne kastes af et apparat. "Men hvad 
resultat dette forsøg end kommer til at give, saa kan der ikke længere 
være nogen tvil om, at det virkelig gaar an at lære dyr op til at tælie 
med sikkerhed op til fem, med nogen usikkerhed op til ti, at denne 
forstandsoperation altsaa ligger indenfor rammen af den dyriske intelligens. 
Lofotfiskets historie. 
Sammendraget efter »Norske Fiskerier. I. Lofotfisket« (af Kaptein Juel) 
i »Norsk Fiskeritidende<. 
Torskefisket var allerede meget tidligt en af vort lands vigtigste 
næringskilder, og dreves »endogsaa af de fornemste .mænds sønner, 
siger Gerhard Schøning i sin Norges Riges Historie (Sorøe 1773), >»for 
at fortjene sig penge, som de siden kunde anvende enten paa sørøveri 
eller paa kjøbmandsskab.« Thore, en sønnesøn af kong Lodver i Gaut- 
land, blev saaledes paa Harald Haarfagers tid sendt sammen med nogle 
andre haabefulde islandske ynglinge, som skulde bryde sig en bane i 
Norge, af sin onkel Sigmund til dennes ven Ulf paa Trandarnæs (Tronde- 
næs), forat de kunde samle sig penge ved skreifiske.!) Da indbyggerne 
1) Guldthorers Saga. 
16 
