242 
rimeligvis selv sørgede for sine respektive husholdningers forsyning, og 
da selv datidens jeumesse dorde neppe lod sig nøie med en leiekarlslod, 
er der al grund til at antage, at tørfisk allerede dengang var gjenstand 
for handel udenfor Halogalands grænser. Det største skreifiskeri foregik 
da som nu 1 Lofoten. Dette fiske har været søgt af fremmed almue 
antagelig meget langt tilbage 1 tiden, at dømme efter den Rolle, disse 
egne spillede allerede i sidste fjerdedel af forrige aartusinde. I KEigils 
Saga berettes nemlig om Thorolf Kveldulfson, der boede paa Sandnæs 
i Helgeland, og som levede paa Harald Haarfagers tid, at han lod sine 
folk drive torskefiske i Vaagen. Han synes ogsaa tildels at have 
udskibet sin fisk selv; thi 1 aaret 878 (P.F.Suhm) sendte han Thorgils 
Gjallande paa et prægtig malet skib med seil af flere farver, og som 
var ladet med skrei, pelsverk o.s.v. over til England, hvorfra det hjem- 
førte vin, klæde, honning og lignende varer. Denne handel med Eng- 
land var, om end ikke saa almindelig som vikingetogene derhen, saa 
dog vistnok heller ingen undtagelse. Fra Olaf Trygvesens tid!) (995— 
1000) har sagaen bevaret for os navnene paa 2 helgelandske brødre, 
begge hedninger, men senere kristnede, Høg og Sigurd, som drev an- 
seelig handel, blandt andet paa England, og det er naturligt at antage, 
at en del af lasten bestod af tørfisk ligesom tilfældet med Thorolf 
Kveldulfsons fartøi hundrede aar tidligere, samt at denne skrev sig fra 
Lofoten. Snorre Sturleson (f 1241) omtaler nemlig i Heimskringla under 
Olaf den helliges (1016—1030) saga »Vaagestævnet«, hvortil »As- 
bjørn Sælsbane var reist med et stort lasteskib bemandet med nær 20 
mand.« Det var let at kjende, da det havde en høi skanseklædning 
(lasteskibene [byrdinger] var nemlig høiere end krigsskibene) var malet 
hvid og rød, samt havde seil af vævet, farvet dug. Kort efter nævner 
han Vaageflaaden, hvilket synes at tyde paa ikke saa smaa forholde. 
Det antal krigsskibe, Halogaland, hvortil den gang regnedes det nuvæ- 
rende Nordland og Senjen, skulde stille ifølge den ældre Gulethingslov, 
var forholdsvis heller ikke saa lidet, nemlig 1 tredivesesser og 12 tyve- 
sesser, det vil sige fartøier med 20 tofter, hver til 2 mand.*) I Haralds 
drapa kalder derfor ogsaa Einar Skulesson fartøierne for »bænkeoxer<: 
»Mænd Vaagen lukked 
Bergens Bænkeoxer, 
Fare 1 en Uge 
Kunde ingenlunde.<« 
Vi skal atter gjøre et skridt paa hundrede aar frem i tiden. Kong 
1) En bekjendt høvding paa denne tid var Thorer Hjort fra Vaagen 
2?) Om fortidens fartøier se N. M. Petersens »Danmarks Historie i Hedenolde, 
Kjøbenhavn 1837. 
