253 
sig da uden frygt, libeller svævede med tydeligt hørbare vingeslag lige 
forbi hans ører, og fluer satte sig dristig paa hans klæder. Dette er nu 
ikke andet, end hvad enhver ved af daglige erfaringer; hvad der ved 
hans forsøg er nyt, er derimod, at han stadig har udført nøiagtige maa- 
linger af den afstand, 1 hvilken en i bevægelse værende gjenstand be- 
gyndte at tiltrække sig dyrenes opmerksomhed og foruroiige dem. Denne 
afstand er forskjellig for de forskjellige arter og for de forskjellige indi- 
vider af samme art. Mens flere arter løbere og vandkalve neppe mer 
ker bevægelser, som foregaar i deres umiddelbare nærhed, skræmmes 
sandløbere og græshopper paa flugt ved bevægelser, der foregaar i en 
afstand af en til halvanden meter. Den afstand, i hvilken det menne- 
skelige legemes eller en arms bevægelser iagttages, er hos humlen 
25—40 cm., hos bien 40—60, hos husfluen 40—70, men hos libellen 
150—200, og hos de almindelige dagsommerfugle 100—-150 cm. Jo 
mindre den gjenstand er, som bevæger sig, jo kortere blir disse afstande. 
Af væsentlig betydning viste belysningsforholdene sig at være. I et 
værelses diffuse lys ænsede saaledes den grønne græshoppe slet ikke 
smaa gjenstandes bevægelse, selv om disse foregik i dens umiddelbare 
nærhed. Sad den i det frie paa et skyggefuldt sted, viste den derimod 
en vis uro, naar haanden var kommen den paa en afstand af 10 cm,, 
og i solskin fløi den bort, naar iagttageren var kommen den paa en 
meters afstand. I alle tilfælde maatte bevægelserne for at blive bemer- 
kede, foregaa temmelig hurtigt. Foregik bevægelserne nogenlunde lang- 
somt, lod dyrene sig ikke forstyrre. Allerede Exner har gjort opmerk- 
som påa, at man kunde berøre dagsommerfugle med fingeren, naar 
man kun nærmede sig langsomt og forsigtigt; paa dette har Plateau 
næsten uden undtagelse fundet bekræftelse. Dersom inseékterne var op- 
tagne af at suge honning eller sad ganske roligt paa blade eller mure, 
lykkedes det bestandig at berøre deres legeme en eller flere gange efter 
hinanden eller at tage dem mellem fingrene. Dette lykkedes selv ved 
libellerne, som dog ifølge alle insektsamleres erfaring er yderst sky og 
derfor vanskelig at faa tag 1. Forel gaar saa langt, at han paastaar, 
at disse dyr formaar at afgjøre, om et menneske, som nærmer sig, er 
udrustet med fangenet eller ikke, og at de i første tilfælde altid ved at 
holde sig i en saadan afstand, at det er umuligt at naa dem. I mod- 
sætning hertil betegner Plateau det som let at fange libeller med en 
insekthov af hvidt tyll. 
Nærmer man derimod hoven langsomt, uden at den gren eller straa, 
hvorpaa dyret sidder, blir bøiet, fanger man det let. Skulde det dog 
flyve op, behøver man blot at staa aldeles stille, dyret vil da som regel 
komme tilbage til det samme sted og kan nu fanges ved et hurtigt til- 
