260 
langs vor vestkyst under de store sildefiskerier. Fra marts til hen- 
imod St. Hans holder den derimod til udenfor Finmarkens kyst, 
hvor den lever af lodden; den kaldes derfor her loddehval. »Ved 
større loddeindsig,« skriver prof.G.O. Sars, »frembyder havet ofte 
her et meget eiendommeligt skue, idet man vidt og bredt, saa langt 
øiet naar, kan se de ved hvalernes pusten frembragte dampsøiler, 
lig skypumper, hæver sig fra overfladen. Den blæser vandet med 
overordentlig kraft i veiret og overgaaes i denne henseende neppe 
af nogen anden hval, saa at den allerede heraf selv paa meget lang 
afstand kan gjenkjendes. Det er især, naar den fraadser i lodde- 
stimerne, at dette sker, og i dette tilfælde er der kun meget korte 
intervaller mellem hver gang, den kommer op til overfladen for at 
puste, mens den ellers i almindelighed med temmelig lange mellem- 
rum skyder pusten.« Man har fundet lige op til 800 lodder i maven 
paa en sildehval. 
Blaahvalen (balæn. Sibbaldii) lever udelukkende af en liden, en 
tomme lang rægeart, »kril< (euphrasia inermis). Denne forekommer 
overalt langs vor kyst, men optræder først i større mængder ved 
Lofoten og Finmarken, især forekommer den i mængde i havet 
udenfor disse kyststrækninger. Blaahvalen, vor tids største dyr, til- 
trænger imidlertid ogsaa ganske kolossale mængder til sine maaltider, 
ikke mindre end 300—400 liter kril skal der nemlig til, for at den skal 
blive mæt, ifølge prof. Collett. Seihvalen (balæn. borealis) nærer 
sig ligesom blaahvalen af kril; desuden tjener en anden liden krebs, 
calanus finmavchicus, den til føde. Denne krebs fandt Collett var 
dens eneste næring i Østfinmarken, i Vestfinmarken skal dens føde 
derimod være kril. Slethvalerne (balænæ), hvortil grønlandshvalen 
hører, lever af smaa pelagiske dyr, det saakaldte »aate<, vingesnegle 
(pteropoder, hvoraf navnet pteropodophager kommer), meduser, 
krebse etc. Knølhvalen (megoptera boops), der er en finhval, staar 
midt imellem de her nævnte hvaler og de fiskeædende, den nærer 
sig nemlig baade af fisk saasom lodde, vingesnegle og krebs. 
Der er en vis overensstemmelse mellem hvalernes tænder og 
det bytte, de lever af, hvad allerede Esricht har gjort opmerksom 
paa. Denne overensstemmelse er imidlertid ikke saa udpræget som 
hos landpattedyrene, thi hvalernes tænder skal jo blot tjene til at 
gribe og fastholde byttet. Spækhuggerne har sterke, kraftige tæn- 
der, hos teuthophagerne er de faa og daarlige og mangler ofte 
