265 
bage. Forholdene forøvrigt synes at vise, at eidet ikke kan være 
blevet høiere uden ved hævning, »da grøfterne just fremstille os 
den gamle overflade.« 
Paa den anden side findes der paa Spangereid en mængde 
kjæmpehøie. De træffes paa eidets vestside og ligger med sin 
grund kun 10—12" over havet, »saa at disse høie, for den tid, som 
er forløbet siden de opkastedes, vidne om uforandrede eller dog 
kun meget lidet forandrede niveauforholde mellem hav og land.< 
Vi har allerede omtalt, at Jessen troede, at der fandt en 
niveauforandring sted ved Egersund. Han anfører som tegn paa 
en saadan forandring, at »i et lidet sund kaldet »Nye-Sund ligger 
en stor sten, som gjør farten vanskelig herigjennem. For 50—60 
aar siden (altsaa omkring 1700) kunde store fartøier endog ved 
temmelig lavt vand, da der er ingen ebbe og flod, fare igjennem 
sundet; nu (1763) kan neppe et lidet skib, uden at varpe sig forbi 
stenen, komme igjennem.« Han tilføier: »Paa dette sted kan ikke 
erfarenhed tage feil; thi der bor paa handelsstedet omtrent 30 skip- 
pere, der aarlig 4 til 6 gange fare gjennem dette sund med deres 
fartøier, og der leve de, der i 40, ja mere end 60 aar have faret 
og kan sige forskjellen.« »Udenfor det yderste gab i sundet ligger, 
hvor det blotte hav gaar ind, et skjær, som kaldes Mærren. Gamle 
mænd ville under ed forsikre, at det for 60—80 aar laa saa dybt 
under vandet, at de i godt veir paa en stor baad kunde ro derover, 
og nu ligger det vel en alen over vandet i godt veir.« Dette synes 
at være baade bestemt og tydeligt. 
Keilhau vilde gjerne vide, om der paa Jessens tid var fore- 
gaaet yderligere forandringer med disse steder og henvendte sig 
derfor, da han paa sin reise havde været forhindret fra personlig at 
undersøge forholdene, til havneinspektør Schive. Denne svarede, 
at »Nysundsstenen« vel var til betydelig hinder for passagen gjen- 
nem Nysundet, dog »efter mange og erfarne mænds erklæring« nu 
ikke mere end før. »Det omtalte skjær Mærren ligger ved alminde- 
lig høit vand neppe 2 fod under vandskorpen, men ligesaalidt dette 
som andre i nærheden værende skjær og grunde, hvilke kjendes 
meget nøie og idelig gives agt paa af fiskerne, der af søens bryd- 
ning paa dem slutte sig til vandets haardhed, bliver nu af nogen, 
saavidt erfaring og relation rækker, antaget at have undergaaet 
nogensomhelst forandring i høide eller anden henseende.« Disse to 
