315 
betragter et slebet tversnit af en af stammerne, vil man mellem de af 
hvid kvarts, violet amethyst og forskjelligfarvet jaspis eller chalcedon 
dannede partier finde andre, hvor stenens farve er mere uanseelig brun- 
agtig. Og betragter man nøiere disse steder, saa kan man opdage, 
hvorledes træets oprindelige struktur her er bevaret eller rettere sagt 
gjengivet i den haarde sten. Man kan se træets aarringe og marvstraa- 
ler, og ved mikroskopisk undersøgelse af papirtynde, slebne stykker 
(»Diinnschliffe«) endog faa rede paa den finere struktur, iagttage celler- 
nes form og beskaffenhed noksaa tydeligt, om end mindre klart end 1 
frisk ved. Og af denne mikroskopiske struktur kan man saa atter slutte 
sig til, hvad slags træ det har tilhørt, idet denne er forskjellig for de 
forskjellige træsorters vedkommende. Dette forhold, som forøvrigt ikke 
er eiendommeligt for den forstenede skov i Arizona, men gjenfindes, 
ofte langt mere udpræget, hos de forstenede træstammer, man andetsteds. 
har fundet, beror paa maaden, hvorpaa forsteningen har gaaet for sig. 
Træstammerne i deres nuværende skikkelse bestaar, hvad den ke- 
miske sammensætning angaar, af kiselsyre — det samme stof, der dan- 
ner bergkrystal og kvarts — i forbindelse med endel vand og uvæsent- 
lige iblandinger af jern og andre metaller, der er aarsag 1 de farver 
(røde, violette, brune etc.), der udmerker den forstenede ved. Kiselsyren: 
er nu et stof, der i ringe mængde kan opløses i vand. Det meste kilde- 
vand indeholder smaa mængder kiselsyre opløst, og det samme er til- 
fældet med jordbundens vand. Dette sidste opsuges som bekjendt af 
planterne, og herved kommer ogsaa kiselsyren ind i disses indre, op i 
stænglerne og bladene. Her kan nu atter udskilles kiselsyren 1 fast form, 
idet den indleires i den faste plantesubstans, der danner cellernes vægge og 
derved bidrager til at gjøre disse haarde og faste. Særlig i de cellevægge, 
der danner plantedelenes overflade, er denne forkisling ofte særdeles 
sterk, saaledes hos flere græsarter, hvis skjærende kanter skyldes saa- 
danne forstenede vægge, og hos flere arter kjærringrok, særlig det paa. 
østlandet almindelige skavgræs (equisetum hiemale), hvor cellevæggene 
indeholder adskillig mere kiselsyre end brændbart plantestof. Opheder 
man en saadan forkislet plantedel sterkt, saa den organiske substans 
brænder bort, saa blir derfor plantestrukturen fuldstændig bevaret i det 
uforbrændelige skelet, der blir tilbage efter ophedningen. Planter, der 
indeholder saa meget kiselsyre, er forstenede i levende live, kan man 
sige, og forsteningen er altsaa gaaet for sig paa den maade, at en tynd 
opløsning af kiselsyre har trængt ind 1 planten og der efterladt det faste 
stof, den indeholdt, mens vandet er dampet bort. 
Paa en tilsvarende maade er nu de forkislede stammers forvandling 
