341 
Joachim Pfeil omtalte nylig en myre, som ved Rufiji i Østafrika 
kaldes siafu. Det er en stor brun myre, som underminerer marken, 
helst i nærheden af store palmer. De slæber hovedsagelig dyrisk 
føde til sine huler, og man ser ofte deres tog passere tvers over 
gangstierne.  Soldaterne, som kjendes paa sine tykke hoveder og 
frygtelige kjæver, danner spalier og rækker hverandre kjæverne, mens 
arbeiderne med stormskridt marscherer frem under deres høit op- 
løftede overkroppe og hoveder, ligesom i en tunnel. Soldaterne staar 
ganske stille, men man ser pludselig en og anden af dem rasende styrte 
sig mod en af de fremmarscherende myrer, bide den ordentlig og saa 
vende tilbage til sin plads. Forstyrrer man dem, saa flygter de til 
alle kanter og angriber sin fiende med smertelige bid. Naar de har 
bidt, slipper de ikke taget, men vrider og vender sig for med sine 
kjæver at bibringe saa slemme saar som muligt. Forsøger man at slide 
dem bort, saa blir hovedet siddende fast 1 saaret. 
En nat, da Pfeil laa i sin seng, som udgjordes af et stillads, over- 
trukket med sækkelærred og var forsynet med tykke uldtepper, blev han 
overfaldt af en sværm af slige myrer. De sprang ugenert om paa sække- 
lærredet, men vovede sig ugjerne ud paa uldtepperne, dog lykkedes det et 
dusin at komme i hans nærhed og give ham smertefulde bid. Da han 
ikke kunde forlade teltet, fordi det regnede, varmede han en bred kniv 
1 lyset og berørte dermed de steder, hvor de fleste myrer havde samlet 
sig. Efter en kort tids forløb vidste alle myrerne, selv de, som ikke 
var kommet nær kniven, at fare truede dem der, og de forlod sengen. 
Paa gulvet vedblev de at vandre hele natten, men Pfeil blev forskaa- 
net for deres selskab i sengen. I samme egn fandtes ogsaa en meget 
liden, mørkebrun myre, mod hvem hverken uldtepper eller varme knive 
var noget forsvarsmiddel. Mod denne hjalp intet andet end at rømme 
teltet og sove 1 det fri. 
Vi har nu i korte træk søgt at give et billede af myrernes liv 
og seet, at det 1 forbausende grad ligner menneskenes. Vi har seet, 
hvorledes de lever i vel ordnede samfund, nogle som jægere, andre som 
jordbrugere eller af fædrift; vi har seet, at de begraver sine døde, at 
visse arter holder slaver, at de fører krig i ordnede tropper og holder 
krigsraad, at de opofrer sig for det almene bedste og forstaar at finde 
udveie i vanskelige og ubehagelige situationer; de gaar over vasdrag og 
andre hindringer, drager slutninger og meddeler sig til hverandre, kjen- 
der tidens værd og vigtigheden af arbeidets deling, samt underviser 
hverandre 1 bygningskunst o. s. v. Paa grund heraf maa vi anse dem 
for forstandige, tænkende væsener, ganske vist menneskene underlegne, 
