351 
ved Bullerup i nærheden af Odense, hvor nogle individer blev skudt 
den 15de mai 1884 (Collin), endvidere er den engang bleven skudt 
paa Færøerne. 
Skeheirens hjem er egentlig de mere tempererede egne af Europa, 
Asien og Nordafrika, hvor den ogsaa overvintrer. I disse egne holder 
den enten til langs flodernes sumpede bredder eller ogsaa, hvor havet 
danner store udstrakte laguner. Den har dog en meget stor udbredelse, 
saaledes er den observeret i det sydlige Sibirien, Mongoliet, det nord- 
lige Kina etc. I Rusland er den seet endog saa langt mod nord som 
til Archangel. I Europa forekommer den talrigst langs Donau, samt ved 
det sorte og det kaspiske havs kyster. I Holland er der ligeledes nogle 
rugende skeheirekolonier; herfra er det sandsynligvis, at de her omtalte 
11 individer stammer, thi vi havde netop i de første dage af oktober 
sterke sydlige storme, desuden findes der ikke nogen nærmere lokalitet, 
hvor fuglen aarvist ruger. Til Holland kommer den i april og forlader 
landet igjen i september, den skal dog undertiden være bleven skudt 
endog midtvinters. I England skal skeheiren oftere være funden rugende, 
men den synes dog ikke at forekomme der hvert eneste aar. Sverige 
ær nok det eneste land i Europa, hvor den endnu ikke er observeret. 
J. Grieg. 
Dyrehistorier. I sin bog »Ueber das Seelenleben der Thierec be- 
retter Max Perty om en tam stork, som i mange aar opholdt sig i 
kollegiets gaard i Tibingen. En kaad student fyrede et skud paa en storke- 
rede, der fandtes paa taget af et nærliggende hus. En i reden siddende 
stork blev sandsynligvis saaret; thi i flere uger derefter flaj den ikke af 
reden; men ved den vanlige tid drog den bort med de andre. —For- 
aaret derefter fløi en stork fra reden ned i kollegiets gaard og overfaldt 
rasende sin tamme kollega. Bortjaget, vendte den stadig tilbage og for- 
ulempede hele sommeren den tamme, der altid fandt bistand hos gaar- 
dens øvrige fjærkræ. Aaret efter overfaldt 4 storke den tamme, 1 det 
tredie aar kom flere end 20 storke, og de dræbte den, inden man 
kunde naa at hjælpe den. Dette forudsætter en formelig plan, der først 
-efterhaanden fandt bifald og tiltraadtes af de andre storke, som vistnok 
forbandt et aarsagsforhold mellem hint sted, hvor en af deres blev saa- 
ret, og den tamme stork som antaget ophav. 
Dette forudsætter ogsaa, at de, som mange andre dyr, formaar at 
meddele sig til andre af sine lige. 
At dette ogsaa er tilfældet med gjæs, der almindeligt, men med 
uret, ansees for dumme, bevises af følgende historie. En gammel gaas 
havde ruget i 14 dage, da hun pludselig blev syg. Den rokkede da 
hen til et af udhusene, hvor der fandtes en ung aarsgammel gaas, og 
førte den med sig til kjøkkenet, hvor bænken med reden fandtes, og 
hvor den unge aldrig tilforn havde sat sin fod. Den unge gik lige til 
reden, hvor den satte sig over eggene; den gamle døde siddende tæt 
ved reden kort derefter, hvorpaa den unge fortsatte rugningen og senere 
varetog gjæslingerne. 
I sit skrift, »Aus dem Leben der Vögel« fortæller Fischer om en 
gammel enke i Reutlingen, som havde en flok gjæs, som hun daglig 
«efter middag til bestemt tid plejede at fodre fra sit vindue. En dag 
