359 
yderste østen. Landene i det nordlige Europa, som ikke var tilstrække- 
lig mægtige til at gjøre de nævnte lande deres herredømme paa havet 
stridigt, søgte en ny vei til Indien. 
I 1553 begyndte den lange række af polarekspeditioner med, at en 
engelsk flaade under kommando af Sir Hugh Willoughby afsendtes 
til det nordlige ishav for paa den vei at trænge frem til Indien. De, 
der udrustede toget, var saa sikre paa, at flaaden skulde naa frem til 
de østlige have, at de beslog skibene med blyplader for at beskytte dem 
mod termiternes ødelæggelser. 
Sir Willoughby og hele hans mandskab omkom ynkeligen paa 
nordsiden af halvøen Kola; løitnant Chancelor derimod naaede Dwi- 
nas munding 1 det hvide hav og begav sig derfra til Moskva, til zar 
Ivan den store, som modtog ham paa det bedste. Aaret efter tog han 
søveien tilbage til England. 
Denne første ekspedition var af stor betydning for England: han- 
delen paa Hvidehavet kom i hænderne paa londonske kjøbmænd, og 
der sluttedes diplomatiske forbindelser mellem zaren og den britiske re- 
gjering. Ad den samme vei var det ogsaa, at englænderne først trængte 
frem til Mellemasien, idet en funktionær ved Muscovy Company — et 
handelsselskab, der var stiftet for at drive handel paa Rusland — fra 
Hvidehavet langs Dwina, Volga og det kaspiske hav naaede Samarkand. 
Det heldige resultat af Chancelors reise bestemte englænderne til 
at fortsætte søgningen efter nordostpassagen, og 1 1556 udsendte de en ny 
ekspedition, hvis ledelse betroedes til Stephen Burrough, og som 
skulde naa frem til Kina ad denne nordlige vei. Burrough trængte 
noget længere frem end sin forgjænger og naaede til øen Waigatsch, 
mellem Novaja-Semlja og fastlandet. Der hindrede uveir ham fra at 
komme længere, saa han ikke trængte ind i det kariske hav. FEnglæn- 
derne lod sig ikke skræmme af Burroughs uheld, men udsendte 1 
1580 paany endel skibe under kommando af Pet og Jackman. 
Disse trængte ind i det kariske hav og sandsynligvis helt frem til mun- 
dingen af floden Kara, hvor de blev nødte til at vende om. Allerede 
ved disse første forsøg naaede følgelig englænderne paa slette seilskibe saa 
langt østover, at det først tre hundrede aar senere lykkedes at trænge 
videre frem. 
Efter Pet og Jackmans reise var det hollænderne, der under 
ledelse af Barentz afløste englænderne i kampen mod de ukjendte egne. 
Ogsaa de stillede sig som maal at finde en vei til det yderste østens 
lande langs Asiens nordkyst. 
Paa sin første reise i 1594 naaede Barentz uden større vanskelig- 
