365 
hav, saa langt øiet naaede. Denne beretning blev, tiltrods for at den 
stammede fra en mand uden synderlige kvalifikationer i retning af geo- 
grafiske iagttagelser, almindelig troet og bidrog meget til at skaffe troen 
paa et isfrit polarhav indpas. Hayes ekspedition (1861) syntes at 
støtte Mortons beretning, og fra nu af var det isfri polarhav i lang tid 
en troessætning blandt geograferne. 
Aaret 1870 betegner et stort skridt fremover paa veien mod Nord- 
polen, idet det for første gang lykkedes et fartøi at naa den 82de bredde- 
grad. Amerikaneren Hall paa Polaris kom uden større vanskeligheder 
gjennem Smithsund og Robesonsund ind i polarhavet, hvor det dog ikke 
lykkedes at trænge videre frem. Fem aar senere gjordes et nyt skridt 
nordover, idet Alert under sir John Nares kommando overskred den 
82de grad, men derpaa mødtes af ugjennemtrængelige ismarker. Senere 
er der ikke ad denne vei gjort noget forsøg paa med fartøi at komme 
nærmere op mod polen. 
Det staar nu, som afslutning paa denne oversigt, kun tilbage at om- 
tale veien gjennem Behringsstrædet. Vort kjendskab til isforholdene i 
denne del af polarhavet er yderst ufuldkomment, det eneste, vi ved, er, at 
de faste isbanker naar meget langt sydover, omtrent til den 69de bredde- 
grad.  Kellet, Dahlman og hvalfangerskibene har udforsket dette 
havstrøg, men uden at komme nordligere end 729. I 1879 foretoges 
saa den amerikanske Jeamnette-ekspedition, hvis skjæbne vil være 1 friskt 
minde. Jeanette blev kort efter at have passeret Behringsstrædet inde- 
klemt af isen og drev to vintre omkring i det arktiske ishav, indesluttet 
i et ishylster. Tilslut forliste den udenfor de nysibiriske øer. Under 
sin drift i isen naaede Jeanette til 77% 16", den nordligste bredde, til 
hvilken man er naaet frem paa denne kant. Efter skibbruddet begav 
besætningen sig mod Lenamundingen; det var imidlertid blot nogle faa 
mand, som naaede frem til de russiske etablissementer, idet resten om- 
kom dels ved forliset af en af baadene, dels af sult og kulde i Lena- 
deltaet. 
Som læserne har seet af denne oversigt, var polarekspeditionernes 
fremgang liden, førend de fik dampskibe til sin raadighed. Endnu i be- 
gyndelsen af dette aarhundrede var man ikke kommet synderlig norden- 
for den breddegrad, som allerede de første polarreisende havde naaet. 
Overalt stødte ekspeditionerne paa vidtstrakte ismarker, som det med 
seilkraften alene var umuligt at trænge igjennem. Da var det, at to. 
engelske søofficerer, Franklin og Parry, foreslog at gaa frem over is- 
markerne tilfods og med slæder. Denne plan var antagelig opstaaet hos. 
