371 
sprøiter en eller anden giftig vædske, der foraarsager, at rodspidsen svulmer 
op til en uregelmæssig liden klump (se fig. 3). Disse opsvulmninger raad- 
ner snart bort, og larverne trækker sig da tilbage til de noget ældre 
tødder, som de atter beskadiger paa samme maade, og hvor der atter 
fremkommer opsvulmede knuder. OQgsaa her indtræder der forraadnelse, 
og efter forløbet af 3—4 eller undertiden flere aar er vinstokkens samt- 
lige rødder ødelagte, og planten gaar da selvfølgelig tilgrunde. Saasnart 
lusene heller ikke i de ældre rødder finder nok næring, paa grund af 
den svækkelse, de selv har tilføiet træet, vandrer de over til nye, friske 
vinstokker, idet de enten udbreder sig langs spalter i jordbunden, eller 
langs jordoverfladen søger hen til den nye vert. Paa grund af denne 
udbredelsesmaade er det, at sygdommen fra et smittet sted gjerne spre- 
der sig krebsformig til alle sider »som en oljeflek paa et stykke papir<, 
pleier franskmændene at sige. Naar temperaturen synker om høsten, 
trækker larverne sig tilbage til de dybere jordlag, antager en mørk farve, 
flokker sig sammen i større eller mindre grupper og falder 1 en vinter- 
søvn, af hvilken de først næste foraar vaagner. 
Den her beskrevne luseform er det, der anretter den væsentligste 
skade. Men foruden den træffer vi hos fyllokseraen som hos de øvrige 
plantelus flere andre former og udviklingsstadier. 
Betragter man i den sidste halvdel af juni ved hjælp af et forstørrelses- 
glas de paa vinrødderne siddende lus, saa merker man snart, at der 
24* 
