376 
»naale-græs« etc. Naar man paa denne tid af aaret gaar over prærien, 
hænder det ofte, at man pludselig føler et skarpt stik — som af en knappe- 
naal — paa læggen lige ovenfor ankelen. Stanse maa man for at op- 
spore aarsagen, ellers vil stikkingen blive værre og værre, og vandreren fin- 
der saa, at et — ofte flere — af disse frø har boret sig vei, tvers gjennem 
bukserne og strømperne, indtil det har naaet kjødet. For menneskene 
er det en let sag at forhindre ondet fra at gribe om sig, men det er 
ikke tilfældet med faar, uldhaarede hunde og andre dyr. De kan ikke 
befri sig fra »spydene« straks de kjender stikkene, og senere begynder 
følgerne at blive alvorlige. Der er ikke tvil om, at frøene er istand til 
at trænge gjennem skindet og begrave sig dybt inde i kjødet paa disse 
dyr. Naar dette er gjort, indtræder døden undertiden pludselig, men 
oftere som følge af den store byld, der saaledes opstaar, end som følge 
af frøets direkte virkning. 
Og nu et par ord om disse ubehagelige plageaanders bygning. Ved 
første øiekast er et fuldt udviklet frø eller — for at tale mere botanisk 
korrekt — en moden frugt (se fig.) temmelig lig et snoet stykke metal- 
traad, da den har nogle svage bøininger og er noget tykkere paa 
enkelte steder end andre. Det egentlige frø (a) er langagtigt, brunt, 
lidt mindre end en tomme langt og ikke uligt et uskyldigt havrefrø. 
I den ene (nedre) ende er det forsynet med en umaadelig fin, skarp spids, 
omgivet af fine skjeglignende haar, som peger bagover, mens det i 
