378 
gen, til følge, at frøet og dets skaft trykkes nedover mod underlaget, og 
det med saa stor kraft, at spidsen, hjulpet af omdreiningen, trænger ind 
i dette, enten dette nu er jordbunden eller kjødet af et levende dyr. 
Saaledes er vort automatiske boreapparat 1 fuld virksomhed. 
Naar spidsen har trængt et ganske lidet stykke ind, vil de skjeglig- 
nende haar rundt spidsen forhindre det fra at trækkes ud igjen, naar 
avnen er blevet tør og snor sig sammen igjen; og der forblir det 
færdigt til at trænge dybere og dybere ind, saa ofte som tørke og fug- 
tighed faar avnen til at vinde sig op og sno sig sammen igjen. Der er, 
som før nævnt, ikke tvil om, at frøene paa denne maade er istand til 
at gjennembore dyrs skind og derefter trænge ind i legemet. I vestens 
stepper er denne dets evne vel kjendt, og jeg har selv ofte seet og 
hørt eksempler paa dens virkning. Jeg har rigtignok aldrig seet et faar, 
som er blevet dræbt paa den maade, men det er, fordi dyrene ikke faar 
lov at dø af det, men slagtes, før de kommer saa langt. Der er imid- 
lertid ikke mindste tvil om, at frøene er istand til at bevirke døden 
enten direkte eller indirekte. En amerikansk forfatter, som behandler 
dette emne, siger, at efterat frøene er trængte gjennem huden, brækkes 
avnerne af og naalene trænger ind 1 de ædlere dele af faaret og frem- 
bringer en smertefuld død. Og spidserne trænger paa denne maade 
ikke alene ind i legemet, men stikker sig ogsaa ind i næseborene, næ- 
sen og læberne, hvor de forresten gjør mindre skade, end naar de spi- 
ses og svælges, saa de kommer ind i maven, thi da er døden vis. 
Jeg er ofte, naar jeg har været der vest, af slagtere og andre bleven 
forsikret om, at »spydene« meget ofte findes under huden paa dyret — 
i særdeleshed omkring skuldrene. Jeg har ogsaa selv seet dem i den 
stilling, mens landmænd har fortalt mig om faar, som de har været nødt 
til at dræbe »for at redde deres liv«, som irlænderne vilde sige. Jeg 
har desuden ved eksperimenter i England vist, at frøene virkelig har 
denne evne. At holde faar i vestens prærier, vilde paa grund af den 
skade, dette græs gjør, være næsten umuligt, hvis man ikke ved nogle 
simple forholdsregler kunde forhindre dets skrækkelige virkninger. Dette 
sker ved omhyggeligt at undersøge faarene i den tid, frøet er modent, 
eller ved at indelukke dyrene. 
Men faar er ikke de eneste dyr, som lider under dets virkninger. 
Uldhaarede hunde plages næsten ligesaa meget, hvis man ikke passer 
godt paa dem. Jeg har seet hunde, som, lig faarene, er blevne dræbte »for 
at frelse livet«, idet hele brystet og maven har vist sig at være fuldt af 
bylder. Jeg har ogsaa hørt om en hyrdehund, som lærte spydenes na- 
