381 
Knokler som gjødning for frugttræer. Paa landet har man 
ondt ved at sælge knokkelaffaldet, som man gjør det i byerne, og man 
véd ikke, hvortil man skal bruge det. At fintstøde knoklerne, er van- 
skeligt, og at opløse dem kemisk kan agerbrugeren heller ikke vel give 
- sig af med. Derimod véd man ikke, at de er udmerket gjødning for 
frugttræer og frugtbuske. Man graver huller i nærheden af træet og lægger 
dem der, saa rødderne kan naa dem; eller bedre, naar man graver 
hul for de unge plantninger, saa lægger man et lag knokler i bunden. 
De er rige paa kvælstof og fosforsyre, som de lidt efter lidt afgiver i aare- 
nes løb. Ved trykket, fugtigheden og afvekslingen af kulde og varme, 
blødgjøres de efterhaanden, saa rødderne kan trænge ind i dem, og 
deraf drage deres næring. Optages et saaledes plantet træ, vil man 
finde, at en hel masse af fine rødder omringer knoklerne paa alle sider, 
og overalt, hvor opløsningen giver dem adgang, trænger ind til marven. 
FB, 
Menneskeracernes forhold ligeoverfor sygdomme er gjort til 
gjenstand for behandling i et nylig udkommet arbeide af Max Bartels. 
Som vi tidligere har meddelt, har man kunnet paavise, at det forhisto- 
riske menneske, efter hvad franske fund lærer, formaaede at udføre den 
saakaldte trepanation, en operation, der bestaar i bortskjæring af et 
stykke af hjernekassen paa det levende individ. Den samme operation 
udføres den dag idag af visse indfødte paa Sydhavsøerne som middel 
mod hovedpine, nervesmerter, svimmelhed o. 1. Tager man nu 1 be- 
tragtning, at omtrent halvdelen af de saaledes opererede sydhavsboere, 
trods de indfødtes overordentlig primitive operationsmaade, kommer fra 
det med livet, og erindrer man paa den anden side, at det, før den 
antiseptiske behandling blev indført, var en ganske liden procent trepa- 
nerede europæere, der overstod operationen, saa føres man til den slut- 
ning, at naturfolkene er meget mere modstandsdygtige mod operative 
indgreb og de dem ledsagende sygdomme end de civiliserede folkeslag. 
I samme retning peger det ogsaa, at de forfærdelige saar, som medlem- 
merne af visse ukultiverede eller halvkultiverede nationer tilføier sig, dels af 
religiøs fanatisme, dels for at vise mod og haardførhed — at disse saar, som 
hos en europæer vilde medføre overhængende livsfare, næsten altid hel- 
bredes uden nogen vanskelighed. Man maa derfor antage, at de bar- 
bariske folkeslag besidder en langt større modstandskraft ligeoverfor de 
mikroorganismer, der bevirker saarsygdomme, end de europæiske. Det 
samme gjælder ogsaa om andre af bakterier bevirkede sygdomme. Saa- 
ledes er negerstammerne langt mindre modtagelige for malaria og gul 
feber end de hvide, og blandt Haida-indianerne i det nordvestlige Ame- 
rika, den farvede befolkning i Asien og Oceanien samt visse af Mellem- 
afrikas stammer optræder syfilis slet ikke eller kun i den mildeste form. 
Omvendt er det rigtignok med meslinger og tuberkulose, der begge paa 
sine steder har anrettet kolossale ødelæggelser blandt den indfødte, vilde 
befolkning; men som almindelig regel er man dog berettiget til at sige, 
at jo høiere en race staar, desto mindre er modstandsevnen, og jo lavere 
kulturstandpunktet er indenfor en og samme race, desto større er mod-- 
standsdygtigheden. 
