Vlasulje*). 



Zavirimo li malico u more, i to ne daleko, dapače i na naj- 

 plitčim mjestima, koja ostaju možda za osjeke i suha, opaziti 

 ćemo na pećinama, ili u pukotinama istih, priraštene sluznate 

 stvorove, koji nam se na prvi pogled prikazuju kao čuporci kon- 

 čića, kadšto zelene boje kao trava, ili opet žutkaste, ih inako bo- 

 jadisane. Ako stanemo, prinukani našom vlastitom radoznalošću, 

 ili upozoreni od drugoga, te končić pomnije promatrati, opazit 

 ćemo, da se isti ne samo usljed pljuskanja mora o obalu, već i 

 kod posve mirne vode polagano savijaju, ili pružaju i opet skup- 

 ljaju; jednom riečju opažamo gibanje, a to nas već potiče na 

 misao; nisu li to živi stvorovi; nisu li to kakove morske životinje? 



Posegnemo H rukom, da dohvatimo taj stvor, da ga uz- 

 mognemo iz bliza pregledati, tad će nas isti upravo osupnuti 

 time, što ga je kao nestalo; končići barem izčeznuše, a pred 

 nama se pojavi okrugljasta, nizko čunjkasta, sluznata masa. Nu 

 taj čarobnjak nije samo izčeznuo pred nama, već nam je ostavio 

 i uspomenu na sebe u tom, da nas sad ruka, koja se je drznula 

 dirati u te bajoslovne svetinje morske, osjetlivo peče. Nu po tom 

 je baš sada naš interes još življe podražen i mi motrimo, ako i 

 nehotice iz neke daljine, dalje taj čudnovati stvor. 



Iza kratkog vremena, što vide naše oči? Vrh čunjka počimlje 

 se širiti, u sredini se pojavlja luknja, a oko iste niču u liku vienca 

 vršci konaca, koji postaju, ako i polagano^ ipak zamjetljivo sve 

 dulji. Pozornost naša rek bi s tim koncima zajedno raste, i za 

 kratko vrieme na to motrimo kako se je na novo stvorio vienac, 

 sastavljen od gusto poredanih končića, koji se opet na novo pru- 

 žaju i sakupljaju. Sada već ne ostavljamo predmet našega mo- 

 trenja; mi smo kao prikovani na obali morskoj, jedino za čim 

 nam oko čezne jest, da ugleda još koji drugi takav stvor u bli- 

 zini. I ne trebamo daleko poći, ugledat ćemo skoro, možda i u 

 najbližoj bhzini, i poviše takovih stvorova na okupu, kojih su 

 konci tako gusto sgrnuti, da ni ne znamo, potiču li od jednog 

 ili od više njih; mi motrimo evo čitavu tratinu iU krasno boja- 

 disani sag od cvieća. Nu tamo je evo opet jedna, koja je ne 

 samo svoje konce do skrajnosti pružila, već je i tielo samo izpod 



*) Narodna imena zahvaljujem prof. S. Brusi ni, koji si je dao truda, te 

 ih je ne samo sakupio, nego i identifikovao sa odnosnim latinskim imenima. 



