Otis tarda, L. u Dubrovačkoj okolini*. 



Napisao 

 IB- IKosió, 



Polovinom januara tekuće godine (1891.) dogje jednom po 

 podne k meni gosp. Ivo Iva Klaića te mi javi da mu rogjak u 

 Konavlima ubi jednu veliku neobičnu pticu, koju bi rečeni mu 

 rogjak žudio, dozvolom uprave, pokloniti dubrovačkome muzeju. 

 Ja sa radošću na to pristah a paka tim više što opći superfici- 

 alni opis, koji mi pruži gorespomenuti gospodin ulovljena pri- 

 mjerka činjaše mi promisliti da bi ta ptica po sreći mogla biti 

 rijetka vrsta za ove krajeve, Linne-ova Otis tarda (divlja indijota, 

 kako je ovdje krivo zovu) i baš se ne prevarih, pošto sutra dan 

 k večeru primili putem pošte zamotak u kome bijaše lijepi eksem- 

 plar ^ gore navedene vrste. A to bijaše praćeno slijedećim pismom 

 gosp. Vlaška Klaića, to jest oca mladića koji je ubio pticu ^: 



„P. N. 



Gospodin Baldo Košić 



Dubrovnik". 

 „Evo vam šaljem pticu o kojoj vam je govorio moj rogjak. 

 Ako vam vrijedi za Muzeja sačuvajte je, ako ne onda vas molim 



^ Ova ornitološka vijest bi započeta odmah februara mjeseca, ali zbog 

 nemoći, koja me poslije dopade, ostade do sada nedovršena; tako malo kasno 

 na vidjelo dolazi. — Vijest ima odveć nješto lovačkog; ama jezik će svegj 

 k zubu koji boli! — 



2 Pismo je očevo, jer po starijem krasnijem običajima Dubrovačkijeh 

 porodica (koji još opstoje po boljim seoskim obiteljima), mlagji ne smije ništa 

 u ime svoje; sve biva pravo domaćina (starješine, gazde) kome je sva obitelj 

 podložna. U našemu slučaju: usprkos da je sin Vlaška već mladić od 20 god. 

 i želi pokloniti Dubrovačkome muzeju ubijenu pticu, koja stvar mu paka na 

 čast pada, ipak neće to da učini od svoje strane; to će mu učiniti "otac 

 koji zato šalje pticu i dariva je muzeju u ime sina! 



19 



