159 



ono, što je Olszewski našao za pretvaranje argona u tekućinu. Uz 

 temperaturu od — 12P G i pod tlakom od 50*6 atmosfera (kri- 

 tična temperatura i kritični tlak) pretvara se argon u tekućinu. Uz 

 običan tlak vri argon tek kod —187" G, a smrzava se kod — 189 6". 

 Onda je on kristalna ledu nalična masa. 



Raleigh i Ramsay zaključuju svoje izvješće s mnijenjem, da 

 je argon bez dvojbe sastavni dio naše atmosfere i da nije kemička 

 sastavina. 



Tražeći argon u drugim zemaljskim tjelesima, upozoren je 

 Ramsay na veoma rijedak mineral cleveit, što ga je otkrio Nor- 

 denskiöld; on daje, ugrijan sa slabom sumporoom kiselinom, 2"/« 

 dušika. Kako je cleveit uranat olova, mislio je Ramsay, da bi taj 

 dušik mogao biti argon u sastavini s uranom I nije se prevario ! 

 To je doista bio argon, ali vezan uz još jedno tijelo, kojega do 

 sad na zemlji nijesmo poznavali, ali ga već 30 godina poznajemo 

 na suncu i u polarnom svjetlu, a to je h eli um. Opet je Grookes 

 istraživao spektar ražarenoga cleveita i u njemu je našao za helij 

 karakterističnu žutu crtu Ds osobito sjajnu (dužina vala po novijim 

 istraživanjima 587*6 milijuntina milimetra, a mjesto u Kirchoffovoj 

 skali 10175). Spektralna je analiza sunčane atmosfere već prije 30 

 godina pokazala, da se u spektru hromosfere pored svijetlih crta 

 vodika redovno pokazuje i žuta crta Ds, koja nije pripadala ni 

 jednom na zemlji poznatom kemičkom elementu. Pomišljali su dakle 

 iz početka, da je to možda osobiti oblik vodika u sunčanoj atmo- 

 sferi. No Secchi je već nagađao, da imamo očekivati otkriće no- 

 voga plina, koji će imati spec. težinu od prilike kao i vodik (ispor. 

 Secchi, die Sonne, str 452. i dalje). Ta nepoznata tvar helij nije 

 među tim nađena samo na suncu, nego je Scheiner (Spectralana- 

 lyse der Gestirne, str. 202. i d.) pokazao, da se crta D-, pokazuje 

 u spektru svih stajaćica, u kojima su crte vodikove svijetle, dok 

 je u spektrima stajaćica s tamnim crtama nema kao tamne crte, 

 baš kako je nema ni u spektru sunca. Po tom se smjelo zaključiti, 

 da su helij i vodik srodna tjelesa, pa se u istim prilikama poka- 

 zuju zajedno na svim zvijezdama. Sigurno je konstatiran do sad 

 helij na zvijezdama: ß Lyrae, y Gassiopeiae, y Gygni, R. Gemi- 

 norum, kod nekojih sjajnijih zvijezda Oriona, a po svoj je prilici 

 konstatiran i na zvijezdi „Nova Gygni" od g. 1876. Spektri sve- 

 mirskih maglica također pokazuju često helij ; u velikoj ga je Orio- 

 novoj maghci našao Gopeland g. 1888. (Monthly Notices. Sv. 48. 

 str. 360.). 



Helija dakle ima u cijelom svemiru, ali o tom tijelu nijesmo 

 do sad ništa znali, jer ga na zemlji nigdje ne nađoše do ove go- 

 dine. Kod jače se dispersije do duše razdijelila žuta crta cleveita u 

 dvostruku crtu, no novo određenje dužine vala od Rowlanda i kri- 

 tika tih mjerenja od Rungea i Paschena identificirala je konačno 

 crtu helija i žutu crtu u cleveitu. I Lockyer i Deslandres među tim 

 su također poredili spektar cleveita sa spektrom hromosfere i našli 



